Johanna Söderholm

OM ATT HITTA HEM

(Ingressbild, nr 1)
Svea Saarlo (född Rosen) på väg till Nargö sommaren 2001. Svea är för mig estlandssvenskheten personifierad. Dessutom en alltid glad och evigt ung Tant.

Hur kan det komma sig att man känner sig hemma i ett land och ett samhälle så annorlunda än sitt eget? Den allra vanligaste frågan jag fått under de senaste åren är ”Men varför Estland?” Oftast följt av ett uttalat eller outtalat: ”men där kan man väl inte bo!” En acklimatisering eller en hemkomst är naturligtsvis aldrig omedelbar. Lika litet som den är fullständig eller bestående. Inte heller känner jag mig hemma i hela Estland. Lika litet – eller mycket – som jag känner mig hemma i hela Finland. För mig är ”hemma i Estland” de svenskspråkiga sammanhangen, Svenskbygden och den estlandssvenska historien och arvet. Liksom det i Finland är min plats i Ankdammen, min del av Österbotten och den finlandssvenska kulturen.

Igenkännandet, eller hemkomsten, sker på många olika plan och insikten om den kommer först efter en längre tid. Det är bitar som läggs till ett pussel, som aldrig blir färdigt. Det första som får en människa att känna sig accepterad eller ”hemma”, är känslan av att känna igen sig. Eller att bli igenkänd. Och det är som finlandssvensk, vill jag påstå, svårt att låta bli att känna igen sig i estlandssvenskheten. Det är inte bara Modersmålets sång vi har gemensamt. Lika svårt är det att låta bli att dra paralleller mellan estlandssvenskarna och finlandssvenskarna, trots att det inte alltid är fruktbart eller ens låter sig göras. Det finns dock så många gemensamma nämnare, på så många olika nivåer och områden, att de inte låter sig ignoreras. När jag betraktar och upplever estlandssvenskheten sker det på det rent personliga och emotionella planet, språkligt och kulturellt, med ett historisk perspektiv.

Igenkännadets glädje
Under de somrar jag jobbat med att guida turister i svenska S:t Mikaelskyrkan i Tallinn, har jag träffat nya vänner och gamla. Riks- och finlandssvenskar söker ofta upp kyrkan på Riddaregatan i gamla stan, för att se en av de sista svenska utposterna i Tallinn. 
Med ca 85 procent av de finlandssvenska besökarna lyckas jag förstås hitta en gemensam bekant eller historia (de är aldrig mer än tre steg borta i Ankdammen!). 
Med rikssvenskarna blir det ofta ett annat slag av igenkännande. Språket vi delar och intresset för Estland eller estlandssvenskarnas historia. Med estlandssvenska ättlingar på besök från Sverige kan det bli extra trevligt. Speciellt då vi presenterar oss och jag får frågan om jag är ”en Söderholm från Nuckö”. Då erkänner jag förstås utan omsvep att jag inte är det. Min gren av släkten Söderholm härstammar från Bergö. Och det går precis lika bra. 
Att läsa en förteckning över gårds- och familjenamn i Nuckö är nästan som att läsa en förteckning över namnen i en österbottnisk by. Så få är skillnaderna, så många är likheterna. Jag har t o m hittat en ”syssling” bland estlandssvenskarna. Medan Agneta Klitter för några år sedan ännu var redaktör för estlandssvenskarnas språkrör i Sverige, tidskriften Kustbon, så insåg vi att vi hade mer än bara intresset för det estlandssvenska gemensamt. Agnetas morfar, Herman Söderholm, var uppväxt i Gutanäs och verkade i närmare 20 år som folkskollärare i Spithamn. Agnetas mamma, Mery Klitter (född Elmere Söderholm) gick i svenska gymnasiet i Hapsal. 
I och med evakueringen till Sverige 1944 hamnade familjen så småningom i Västerviks skärgård. Agneta och jag brukar leka med tanken, att det någon gång på 1600-talet seglade två små båtar över från svenska sidan. Den ena seglade i riktningen nordväst och hamnade mitt i Kvarken. Den andra seglade i sydöstlig riktning och tog iland på Nuckö. Det är orsaken till att Söderholmarna skildes åt.

Samma kustkultur
Överhuvudtaget är det mycket i berättelser om estlandssvenskarnas historia som väcker känslor och funderingar. Speciellt då jag hör Svea Saarlo (född Rosen) och Margit Rosen Norlin berätta om livet på Nargö före andra världskriget. Det är berättelser om människor som förtjänade sitt levebröd genom fiske och sälfångst. Männen var sjömän och lotsar. Nargö med sina små byar var en ö, en isolerad och självständig värld, men ändå så beroende och präglad av närheten till storstaden Tallinn. Ibland ryser jag till, när jag kommer ihåg det som nästan verkar vara samma berättelser, d v s de jag hörde i min barndom. Om lotsandet i Kvarken, om sälfångsten, om de unga männen som gick till sjöss och om kvinnorna som skulle föda familjen med potatistäppan och en ko. När tant Svea säger ”Int’ va’ det nu någå de’!” så är cirkeln sluten.
Under årtusenden har Östersjön förenat snarare än separerat folken som bott längs dess stränder. Havet är, och har varit, en betydligt mer lättframkomlig transportväg än skogbeklätt land. Nationerna och identiteterna runt Östersjön har formats genom olika kulturella, geografiska och politiska faktorer och händelser som gett upphov till såväl integration som separation. Estlandssvenskarnas historia har i allra högsta grad, och mer än balternas i allmänhet, påverkats av den förbindelselänk som havet utgör. Den svenska kolonisationen av Estlands kuster och öar, i många fall via Nyland, gick över havet. Under århundraden fanns kontakterna med svenska samhällen på andra sidan Finska viken. 

Uppbrottet
I andra världskrigets slutskede bytte så närmare 8000 estlandssvenskar hemland och ryckte upp sina omkring 700 år gamla rötter på östra sidan om Östersjön för att börja ett nytt liv på den västra sidan. Hur svårt måste det inte ha varit för dessa kvinnor och män att fly i små båtar eller transporteras över Östersjön och lämna hem och marker som bebotts i generationer. Att lämna allt för ett nytt samhälle. Främmande, trots att det var ”det gamla hemlandet”. Kanske var det ännu svårare för dem som blev kvar i det ockuperade Estland. De tvingades lämna de öar och kusttrakter där svenskspråkiga bott i århundraden. De fick leva så nära, men ändå aldrig kunna besöka hemmet igen. Jag kan svårligen föreställa mig hur det skulle kännas att i årtionden kunna gå ner till Tallinns hamn och titta bort mot Nargö med vetskapen om att man förmodligen aldrig får återse sitt föräldrahem, byskolan och kyrkan eller sin mors grav.

Gränslandet
Att leva vid havet kan också vara att leva vid en gräns. Bokstavligt talat. Och gränser är något som kännetecknar både estlandssvenskars och finlandssvenskars tillvaro, både historiskt och i nutid. Gränsen som går genom byn och delar den i en estnisk och en estlandssvensk del. Människor som gifter sig över språkgränsen. Livet på gränsen mellan majoritets- och minoritetskulturen. Ambivalensen i känslorna för ”det gamla landet” och kärleken till fosterlandet. Exemplen kan radas upp i oändlighet. Därtill kommer det faktum, att både Finland och Estland ur en kulturell synvinkel ligger på gränsen mellan den västeuropeiska (katolska och protestantiska) kulturtraditionen och den slavisk-bysantinska (ortodoxa) världen. Att befinna sig på gränsen mellan två kulturtraditioner och inom sfären för det ryska och svenska militära intresset har varit en betydande faktor i skapandet av kulturella identiteter i våra länder under hela deras historia - före, under och efter uppnående av självständighet. Efter andra världskrigets slut fick Finland en möjlighet att förbli en del av den västerländska kultursfären, medan de baltiska länderna införlivades i det militära, politiska och ekonomiska systemet i den ortodoxa civilisationen i dess nya, sovjet-ryska form. Ett av resultaten av den politiska frigörelsen i Baltikum på 1990-talet, är naturligtvis förhoppningen om att återvända till den västerländska kultursfären, dvs Europa. 
Det är alltså svårt för mig, som finländare, att inte beröras av tanken på Estlands historia och öde under 1900-talet. Våra små länder, som ”skildes åt” 1944 efter många århundraden av gemensam historia och kontakt. För mig, som finlandssvensk, är frågan om estlandssvenskarnas situation förknippad med den historiska tillbakablicken på 1900-talet. Om Estland hade fått behålla sin självständighet 1944, hade estlandssvenskarna eventuellt haft möjligheten att överleva som en klart definierad språklig och kulturell minoritet i en allt starkare nationalistisk stat. (Hur hade det gått för finlandsvenskarna i ett sovjetockuperat Finland?) Funderingarna är alls långsökta, såtillvida att Finland är, och har varit, Estlands alter ego. Finlands blotta existens upprätthöll hos esterna i årtionden en tanke på den estniska republiken och esternas vision om hurudant landet kunde ha varit om man kunnat stå upp mot Sovjetunionen.

Identitetsbygge
Estlandssvenskarna har alltid haft ett stort symbolvärde för både rikssvenskar och finlandssvenskar. Ivraren för svenskhetstanken Vilhelm Lundström konstaterade under sin resa i Estland 1892, att estlandssvenskarna är glömda landsmän i det ryska riket. Hans första, spontana reaktion var, att den fattiga och förtryckta folkspillran knappast har någon chans att överleva. De saknar nationalitetskänsla och var därför dömda till en tynande och eländig tillvaro. 
Lindström såg dock en lösning på problemet. Om de stackars estlandssvenskarna fick en bättre kunskap om Sverige och svenskarna, om de bara fick veta att det fanns en ansedd och talrik befolkning på flera miljoner som talade samma språk, så skulle de med mera mod och kraft kämpa för att bevara sin nationalitet. Estlandssvenskarna fick mycket riktigt under de följande årtiondena stöd och hjälp från Sverige, och senare även Svenskfinland, för att, om inte bokstavligt ingjuta mod att bygga nationalitetskänsla, så åtminstone för att starta det svenska bildningsarbetet i Estland. Inte minst Svenska kyrkan gjorde en betydande insats för att bygga upp en svensk samhörighetskänsla och svensk identitet. 
Intresset för dessa ”bortglömda” estlandssvenskar ledde till att de i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet var en av norra Europas mest utforskade och beskrivna minoriteter. Svenska, (balt)tyska och finlandssvenska historiker, folklivsforskare och lingvister besökte flitigt svenskbygderna i Estland och insamlade material. De riks- och finlandssvenska präster och lärare som tjänstgjorde i svenska församlingar och skolor publicerade ofta biografiskt material. 
Det vore dock tragiskt om estlandssvenskarna i Estland även i fortsättningen kom att betraktas som en ”pittoresk spillra” av en utdömd folkgrupp. Den dokumentation och forskning som bedrivs torde inte koncentreras endast på det historiska, utan perspektivet bör utökas till att omfatta också det som sker just nu – eller framtiden. Estlandssvenskarnas framtid och ”öde” i Estland är på intet sätt avgjort.

De ”nya” estlandssvenskarna
En av de intressantaste frågorna inför framtiden och ett Estland som inträder i EU, är hur landet ska klara av att ta itu med språkfrågorna och den kulturella pluralismen. De estlandssvenskar i Estland som behärskar svenska är givetvis alla två- eller flerspråkiga. Det finns inte längre en Svenskbygd, där svenskan är majoritetsspråk. 
Av de personer som talar svenska i t ex Tallinn, har endast en bråkdel  personlig koppling till estlandssvenskheten. Detta till trots existerar ett stort intresse för det svenska och nordiska, vilket bevisas av att så många vill delta i de språkkurser som ordnas. Framtiden för svenskan i Estland ligger inte i ett krampaktigt fastklamrande vid det förflutna och en svunnen estlandssvensk ”glansperiod” i början av 1900-talet. Om vi, som väljer att ta del i och engagera oss, vill att svenskheten ska fortleva måste vi klara av att acceptera tanken på, och arbeta för, en levande tvåspråkighet eller dubbelidentitet. Svenskheten i Estland tillhör inte bara en försvinnande liten grupp ”äkta” estlandssvenskar, utan även ester, svenskar, finlandssvenskar och alla som vill verka för dess bevarande. Åtminstone estlandssvenskarna själva accepterar detta. 
Och jag borde veta, för jag är estlandssvensk numera. 

Johanna Söderholm har sedan 1997 varit  verksam i Baltikum, främst genom arbetet med olika nordisk-baltiska kvinnoprojekt. Åren 2000-2003 bodde hon i Tallinn och jobbade bl.a. i svenska S:t Mikaels församling och vid Tallinns pedagogiska universitet. För tillfället är hon assistent i sociologi vid Åbo akademi och skriver sin doktorsavhandling om estlandssvenska institutioners och organisationers pånyttfödelse i det postsovjetiska Estland. Hon jobbar också med att färdigställa boken on sina estlandssvenska favorittanter tillsammans med journalisten och redaktören Anna Braw.
Trots att Johanna känner sig hemma både i Tallinn och Åbo är hennes fasta koordinater i tillvaron N 62°59’ E 21° 09’. Hon härstammar från en släkt, som i många generationer varit lotsar på Rönnskärs lotsstation i Kvarken.

Litteratur som inspirerat:

Aman, Viktor (1992)  En bok om Estlands svenskar 4. Kulturhistorisk översikt. Stockholm: Kulturföreningen Svenska Odlingens Vänner.

En bok om Estlands svenskar (1961) Stockholm: Kulturföreningen Svenska Odlingens Vänner.

Kummel, Bengt (1994) Svenskar i all världen förenen eder! Vilhelm Lundström och den allsvenska rörelsen. Åbo. Åbo Akademis förlag.

Lauristin, Marju & Vihalemm, Peter (1997) Return to the Western World. Cultural and Political perspectives on the Estonian Post-Communist Transition. Tartu: Tartu University Press.

Rosen Norlin, Margit (1998) NARGÖ. Bilder från 1871-1997. Tallinn: Eget förlag.

Åström m.fl (2001) Gränsfolkets barn. Finlandssvensk marginalitet och självhävdelse i kulturanalytiskt perspektiv. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet.

Bildtexter

BILD 1-19 (papper)
Svea Saarlo (född Rosen) på väg till Nargö sommaren 2001. Svea är för mig estlandssvenskheten personifierad. Dessutom en alltid glad och evigt ung Tant. © Johanna Söderholm.
 
BILD 2-19 (papper)	
Fr.v. ”sysslingen” Agneta Klitter, artikelförfattaren Johanna Söderholm och Monica Ahlström, sekreterare i Svenska Odlingens Vänner, framför en tavla av Tallinns gamla stad. Bilden tagen på SOVs årsmöte i Estniska huset i Stocholm i april 2003.© Johanna Söderholm.

BILD 3-19 (papper)
Edvin Ambrosen och Sylvi Kukk (född Ambrosen) vid släktgraven på Nargö kyrkogård. Minnesstenen är nytillverkad, eftersom största delen av gravkorsen- och stenarna förstördes under den tid ön var sovjetisk militärbas. Syskonen Ambrosen växte upp i Tallinn men tillbringade sina barndomssomrar hos släktingar på Nargö. © Johanna Söderholm.

BILD 4-19 (papper)
Den nya generationen estlandssvenskar firar Lucia i svenska S:t Mikaleskyrkan i Tallinn, 13 december 2001. © Johanna Söderholm.

BILD 5-19 (papper)
Sven Berg  och Svea Saarlo (född Rosen) tittar på gamla bilder och berättar för Johanna Söderholm om den svenska folkskolan, som före andra världskriget fanns i  pastoratsbyggnaden intill S:t Mikaleskyrkan i Tallinn. © Johanna Söderholm 2002.