Patrik Göransson

KYRKOLIV I ESTLANDS SVENSKBYGDER

Bild nr 1-15 (dia) + INFÄLLD 2-15 (dia)
Den svenska S:t Mikaels församlingens kyrkofastighet på Rüütli 9 (Riddargatan) i Tallinns gamla kvarter. Utifrån sett ser den inte ut som en kyrkobyggnad. April 2002. 
© Håkan Eklund. 

Den svenska kyrkolivet i Estland har upplevt många skiftande öden under seklernas gång och att det ännu idag firas gudstjänst på svenska kan nog inte ses som något annat än ett rent under av både seglivad överlevnadsvilja under århundradenas gång och återuppståndelse efter den sovjetiska ockupationens långa år av avbrutna kontakter med stamfränderna på andra sidan havet.

Svenskbygden tillhörde olika guvernement och konsistorier och en del bodde i enspråkigt svenska församlingar, medan andra hade gemensam kyrkoherde med tyskar och ester. Därför är det svårt att framhålla några gemensamma drag och utvecklingslinjer, mer än att man alltid har fått kämpa för rätten till gudstjänster på modersmålet, som t ex Rågöborna som på slutet av 1800-talet lyckades med konststycket att få byta församlingstillhörighet från S:t Mattias, där den nye prästen inte ville lära sig svenska till svensk-finska S:t Mikael, som även hade det pastorala ansvaret för Nargö. Prästen kom ut till öarna några gånger om året för konfirmation och andra förrättningar medan den söndagliga gudstjänsten förrättades av en så kallad föreläsare som läste sin predikan ur en postilla.
När frihetskriget var över och Estland blev ett fritt land sammanfördes de svenska församlingarna till ett eget prosteri och kunde på det sättet bättre ta tillvara sina egna angelägenheter.
Det andra världskriget och den sovjetiska ockupationen kom dock att ruinera det som gångna släkten med så stor möda hade byggt upp. 

Kyrkoherden till Sibirien
När den tyska östfronten sviktade alltmer och hotade att helt bryta samman nådde till sist
de svenska och tyska regeringarna fram till en överenskommelse om att evakuera estlandssvenskarna till Sverige inför den framvällande röda flodvågen från öster. Alla kunde dock inte bege till det land deras förfäder hade lämnat för sju eller åtta hundra år sedan. Andra kom tillbaka från krigstjänst och deportationer, så att man vid slutet av andra världskriget räknar med att
ett drygt tusental svenskar blev kvar i Estland.
Öarna hade så gott som helt tömts på sin befolkning, så det blev endast i S:t Mikaels fall som man kunde ge sig på vågspelet att få sin församling registrerad enligt de nya maktharvarnas villkor. 
Man samlades till kyrkostämma och 29 personer antecknade sig som församlingsmedlemmar i den ansökan man ämnade insända till KGB. Vid denna tid av skräck och terror var det allt annat än lätt att få folk att anteckna sig för att nå upp till det stipulerade antalet av tjugo församlingsmedlemmar, då man därigenom angav sig själv som "folkfiende", varför man lugnt kan utgå från att det fanns betydligt fler som senare skulle ha anslutit sig till församlingen. 
Kyrkoherde och kyrkoråd blev valda och konsistoriet gav sitt bifall innan ansökan till sist avslogs
av KGB med motiveringen, att det inte gick att registrera en till Sverige evakuerad församling i sovjetrepubliken Estland. Församlingen fortsatte därmed att på papperet existera i Sverige samtidigt som allt slogs i spillror på denhär sidan av Östersjön. 
Kyrkoherden sändes till Sibirien, varifrån han aldrig återkom och församlingsmedlemmarna tvingades se sin kyrka om gjord till boxnings- och brottningslokal och fick istället gå med i någon av de estniska församlingar som KGB på nåder kunde tolerera för stunden. 

Bild 3-15 (dia)
Under sovjetockupationen användes detta kyrkorum som en brottnings och boxningshall ... Den nyrenoverade kyrkan invigdes på nytt av svenska kungaparet i maj 2002. © Håkan Eklund.

Kyrkan återinvigs
På det viset fortsatte det sedan under de långa ockupationsåren innan man 1990 kunde registrera sig som en församling inom Estlands Evangelisk Lutherska Kyrka. 
Den pånyttfödda församlingen bestod av gamla medlemmar och deras efterkommande samt några Sverigefantaster som utan att ha estlandssvensk härkomst ändå har blivit intresserade av Sverige och det svenska språket, varefter de så att säga har funnit kyrkan på vägen. Gudstjänsterna firade man till en början i det till friluftsmuseet flyttade Sutleps kapell innan man fick tillbaka sin gamla kyrka på Riddaregatan 9 i Tallinns gamla stad. 
Det svenska kungaparets besök i det återigen självständiga Estland 1992 påskyndade återlämnandet och även sportklubben var positiv till att lämna lokalerna, vilket senare visade sig bero på
byggnadens minst sagt miserabla skick med vatten i källaren, läckande tak och ett värmesystem som höll på att kollapsa. Den lilla svenska församlingen på 60 medlemmar hade ingen möjlighet att göra något åt situationen förrän hjälpen började komma från Sverige och Svenskfinland. 
I Stockholm bildades den alltjämt verksamma Stiftelsen S:t Mikaels i Tallinn kyrkofond (pg 649 27
05 - 6) för att understödja renoveringen och kyrkan blev även utvald till ett av de tre objekt som kom att utvändigt renoveras med pengar från den svenska "Östersjömiljarden".  
Det invändiga återställandet av kyrkorummet återstår dock som en övermäktig uppgift för en liten församling på 180 medlemmar, vilka i de flesta fall har små möjligheter att bidra ekonomiskt, varför vi även framgent får förlita oss på hjälp utifrån för att kunna återställa vår kyrka inte bara som ett minnesmärke, utan framförallt som en levande församlingskyrka, där vi hoppas att såväl bofasta som mer eller mindre tillfälliga besökare skall känna sig välkomna. 
Högmässa firas varje söndag klockan 12.00 och kyrkan är öppen för besök och andakt måndag till
fredag.

Patrik Göransson är kyrkoherde i S:t Mikelsförsamling i Tallinn.
Adress: Svenska S:t Mikaels församling, Rüütli 9, 10130 TALLINN, Estland
Tfn/fax: +372 644 1938
e-post: patrik.goransson@eelk.ee