Skärgårdsfolklore

Ulrika Wolf-Knuts

Vad folklorister gör

Folklorister undersöker människors beteende och berättelser. De ritualer som hör till livets och årets högtider men också seder och bruk i vardagen hör till folkloristernas forskningsområde. Berättelser och berättande är det andra stora folkloristiska forskningsområdet. Typiskt för folklorister är för det första att de vill veta hur människor berättar om saker som de själva anser vara viktiga för dem och för det andra att det perspektiv man analyserar beteendet och berättelserna ur är "underifrån" och "inifrån".

Både beteende och berättande intresserar också andra forskare än folklorister. Men för folkloristerna är den centrala utgångspunkten att människor i sitt beteende och berättande uttrycker värderingar och normer som just de anser vara betydelsefulla för just dem. Det är folkloristernas strävan att få fram vad detta viktiga och betydelsefulla är. Ofta är det sådant som folk inte kan eller vill uttrycka på ett personligt sätt, i stället tillgriper man kulturella modeller och mönster och berättar eller handlar enligt dem. Även om man berättar om mycket personliga upplevelser måste man göra det med hjälp av traditionella mallar, som garanterar att den som lyssnar fattar vad han hört. Också när man kommunicerar utan ord gör man det på ett sätt som accepteras av omgivningen, annars uppfattas man som originell och konstig.

För att beskriva vad "underifrån" och "inifrån" betyder ger jag ett exempel. Det finns många berättelser om hur kriget 1808-09 gick till i Åbolands skärgård. De finns bland annat utgivna i Finlands svenska folkdiktning och där kan vi till exempel läsa om hur den ryska fältherren F.W. Buxhövden skyddades av inspektorskan på Västankärr och några kosacker.

Ryssarna hade tänkt sig till Åbo, men svenskarna var emot dem till Västankärr. Eljes låg svenska flottan vid Pargaslandet. Under striden körde ryssarna krut till Lappdal för att ha det tillhands, ifall de måste retirera. Buxhövden satt just och åt på Västankärr, då svenskarna anföllo, och hade blivit tillfångatagen, om inte inspektorskan varnat honom. Ryssherrarna flydde genom fönstret. Kosackerna redo på ömse sidor om Buxhövden och viftade med sablarna för att avhålla kulorna. Svenskarna hade landstigit i trakten av Tollsnäs och tågat framåt i två hopar. Den ena kom från Böle-, den andra från Nordvikssidan söderom Västankärr. I Böle togo de hästar för att hinna fortare fram. En torpare hade de till lots. Men denna trupp kom så sent fram, att ryssarna redan hunnit upp från fartygen. Ryssarna fällde bajonett för att avskära svenskarna återtåget, men dessa slogo sig igenom och endast några stupade. (Finlands 1924: 129)

Om detta verkligen skett och om det alls kan beläggas i andra dokument är inte viktigt för en folklorist. I stället frågar vi vilken mening berättelsen hade för dem som berättade den. Berättelsen säger något om hur Kimitoborna själva redogjorde för sin historia, den säger något om hur man som berättare förhöll sig till den ryska arméns befälhavare. Den säger något om vilka värderingar sägnerna återspeglade eller, med andra ord, vad folk själva ansåg vara viktigt att framhäva i sin egen historia. Det här är "inifrån"-perspektivet. Folkloristerna frågar inte om det verkligen var så att Buxhövden skyddades av inspektorskan. De understryker istället att Kimitoborna i sitt eget samhälle ansåg händelsen så viktig att den gavs ord.

Folkloristerna ser inte dessa historier som dokument innehållande fakta om kriget. Istället vinklar de sitt intresse för dem så att de söker berättaren och hans världsbild bakom historierna. Det här är "underifrån"-perspektivet. Folkloristerna frågar inte efter om den officiella historieskrivningen håller med om skildringen. I stället gör de en poäng av vad berättaren vill ha sagt oberoende av om det överensstämmer med vetenskapsmännens-historikernas uppfattning eller inte. På det sättet ökar man förståelsen för folks sätt att tänka om olika företeelser allt ifrån historiskt verifierbara händelser till rena fantasier. Folkloristerna frågar efter vad folk själva säger. Officiella dokument och myndigheters utlåtanden är inte utgångspunkten, de är inte ens nödvändiga.

Detta gäller inte bara historiska berättelser. Också naturvetenskapliga historier analyseras seriöst som uttalanden om hur folk ser på och har sett på världen. Följande berättelse från Härkmeri får illustrera detta:

Österbottens urinvånare. På bergåsarna finnas talrika jättekast, som allmänt anses vara landets första bebyggares gravar. Dessa första invånare skola inte ha varit finnar utan ett annat storväxt folk, som inte mera har några avkomlingar i landet. De skola ha levat för långa tider sedan. (Finlands 1928: 4.)

Här har vi ett exempel på som en geolog definitivt inte erkänner, men som folkloristerna accepterar som utgångspunkt för en analys av hur människorna förklarat sin närmiljö. Folklorister tar också klassificeringar av drakar eller beskrivningar av lindormarnas eller sjöodjurens morfologi på allvar som forskningsmaterial, fastän sådana djur inte alls existerar och inte heller någonsin har existerat och fastän naturvetenskapsmännen avfärdar dem som ointressanta inom dagens forskning. På motsvarande sätt kanske medicinforskarna slår fast ett en viss typ av behandling inte har någon som helst vetenskapligt bevisbar effekt. Ändå låter sig människor kureras med den. Hur kan det komma sig, vad vinner de på att underkasta sig en, ofta väldigt dyr, behandling som egentligen inte hjälper? Detta är frågor en folklorist gärna vill ha svar på. Det gäller alltså att förstå att det folkloristiska materialet inte ska ses som om det beskrev en historisk eller naturvetenskaplig "sanning". I stället frågar vi på vilket sätt och varför det upplevs som viktigt av den som berättar historien!

Geografi och folkloristik

Geografi och topografi var en gång ledande tänkesätt inom folkloristiken. För drygt hundra år sedan undersökte man folklore för att kartlägga dess spridningsvägar och för att kunna uttala sig om var en saga, sägen eller visa – vad man nu råkade vara intresserad av – hade blivit till. Ibland kunde man utpeka exempelvis norra Indien eller Egypten som ursprungsort och visa hur berättelserna hade vandrat från plats till plats tills de nådde Svensk-Finland. På motsvarande sätt var man intresserad av att härleda sedernas ursprung. Midsommarstången kan tjäna som exempel. Varifrån kom den, vem hade den första i Finland, eller hur skulle en "äkta" stång vara prydd, frågade man sig.

Likaså spelade det spatiala eller rumsliga tänkandet en roll när man sökte "ekotyper". Idén om dem kom från svensken C.W. von Sydow som var mycket inspirerad av Linné och botaniken. På samma sätt som man i naturen under vissa lokala betingelser kan hitta ärftligt specialiserade varianter av växter, kanske vita blåklockor, menade von Sydow att man också kunde hitta lokalt färgade berättelser, ekotyper, som hade fått sina särdrag för att den kultur där de framfördes krävde det.

Under påverkan av de tidigare sociala vetenskapernas positivistiska mål att kunna mäta forskningsmaterialet försökte också folkloristerna skapa ett undersökningsmaterial som var geografiskt representativt. Man strävade efter att olika slag av folklore skulle finnas i arkiven och samlingarna från så många orter som möjligt. I den mån man med de resurser man hade att tillgå kunde samla in berättelser och sånger från olika orter gjorde man det. Det omfattande verket Finlands svenska folkdiktning, en tryckt samling av folklore som sedan 1917 till idag omfattar åtta volymer av vilka några utgetts i flera delar, är ett gott exempel på vad slags folklore som fanns i Finlands svenskbygder från mitten av 1800-talet till några decennier in på 1900-talet. Här finns givetvis också material från skärgården, bland annat berättelser om kriget 1808-09, vackert ordnade enligt de socknar där de berättats och upptecknats.

Folkloristiken och den berättande människan

En annan ledande princip under folkloristikens barndom var tanken på den jordbrukande befolkningen som den grupp av människor som man bäst kunde fråga efter folklore hos. Dessa personer ansåg man vara minst påverkade av industrialiseringen och allsköns moderna idéer. Läser man Finlands svenska folkdiktning idag finner man att de allra flesta uppteckningarna kommer från landsbygden som ju också oftast utgör kustbygden och därigenom berör skärgården. Bindningen till jorden ansågs garantera folklorens äkthet, och traditionen i berättelser och sånger ansågs hävda den svenska kulturens i Finland existensrätt. I folkloren ansåg man sig finna den genuina svenska kulturen i vårt land. Självklart berodde den här synen på politiska omständigheter. Det var på den tiden, i slutet av 1800-talet, nödvändigt att föra fram den svenska kulturen i relation till den finska och den ryska.

Det allra viktigaste var att analysera de motiv som en berättelse bestod av, de enskilda byggklossar en berättelse var konstruerad med, för att kunna jämföra dem med motsvarande motiv i andra länders folklore och så kunna visa med vilka andra kulturer ens egen hängde ihop – och med vilka kulturer den finlandssvenska inte alls hörde ihop. Beaktar vi idag vilken den politiska situationen var ungefär 1880 till 1930 förstår vi att den tidens finlandssvenska folklorister gärna såg västerut när de försökte finna paralleller till vår folklore.

Vad man däremot sällan får veta när man går till Finlands svenska folkdiktning är detaljer om när folkloren framfördes. Sällan får vi veta hurdan berättarsituationen var, vem som berättade eller hur de andra reagerade. Vi har bara de tryckta texterna att tillgå. Detta faktum säger mycket om hur den tidens forskare såg på folkloren. Den uppfattades som en färdig produkt som gavs subjektsstatus. Det var folkloren som spred sig, det var folkloren som uppstod, det var också folkloren som kunde försvinna, vilket ledde till att upptecknarna alltid hade väldigt bråttom för att hinna ta tillvara det sista innan den genuina folkloren dog ut, något som de trodde skulle komma att ske. Den tidens folklorister räknade inte med att det var människor som berättade och människor som sjöng så att andra människor hörde och i sin tur kunde upprepa vad de kunde för andra människor. Folkloristerna hade koncentrerat sig så på materialet att de inte såg den skapande människan bakom det.

Vad materialet i Finlands svenska folkdiktning duger till

Ett så opersonligt material kanske inte motsvarar vad den moderna folklorist drömmer om som skulle vilja veta hur en berättare konstruerar sin historia eller hur han bygger upp en vits så att poängen inte kommer fram för tidigt. Men det kan användas för andra typer av folkloristiska studier. Bara man hela tiden kommer ihåg att perspektivet skall vara "underifrån" och "inifrån" kan man till exempel använda det för att bygga upp en bild av sin egen orts historia. Det finns några berättelser om svenskar eller vikingar som de första invånarna i våra kustbygder.

Vikingen Hälsning Botvik. En viking, som kom till Hälsinge, hette Helsing Botvik. Han slog sig ned i Mellungsby på Borgis hemman nära sjön, och där byggde han sig en borg. (Finlands 1928: 4.)

Huruvida det stämmer eller inte är inte det viktigaste, utan här kunde man relatera själva berättelserna som är dokumenterade sedan slutet av 1800-talet till den tidens vikingaromantik och hur den tagit sig uttryck i vår skärgård i form av berättelser medan man på andra håll lät den komma fram i måleri, poesi eller skönlitteratur.

Likaså kan man undersöka hur folk berättat om olika skärgårdsbor, sedan länge döda och numera knappast möjliga att spåra förutom som namn i kyrkböckerna. Prosten Sadelin på Åland får vara ett exempel på hur man berättade om präster som kunde betvinga den onde på olika sätt, han kunde såväl låta djävulen agera vagnshjul som rädda flickor från hin håles våld.

Prosten Sadelin har den onde att bära upp vagnsaxeln. [...] En gång i Knutsbobrinkarna i Lemland förlorade prosten Sadelin ena bakhjulet på vagnen. Drängen tänkte stanna, men prosten sade: "Har han tagit dädan det, så skall ha också få hålla opp det", och så fick han håle springa med hela vägen och hålla opp hjulet. När de sedan kommo hem, bad prosten tjänstpigan tända eld på ljuset, men han håle släckte ut det. Sedan gav han han håle en vilig hyna (duktig skrapa), för att han hade tagit av hjulet. (Finlands 1928: 146.)

Prosten Sadelins heliga galoscher. En gång ville Sadelins tjänsteflicka gå på dans. Prosten gick med henne. Förrän de skulle gå in, tittade de in genom fönstret i dansstugan. "Vad ser du?" frågade prosten. "Jag ser bara dem som dansa", svarade flickan. Då lät prosten henne stiga i hans galoscher, och hon såg då, att de dansande voro utan huvud. (Finlands 1928: 147.)

Prosten Sadelin hade i kraft av sitt ämbete makten över djävulen själv. Han skyllde olyckan med vagnshjulet på fan, men blev inte rädd i den farliga situationen, utan tvärtom kaxig och lät först djävulen springa, bärande på vagnen hela vägen, och gav honom sedan en ordentlig snyting. De onda var rädda för ljus, därför blåste fan ut det när pigan hade tänt det. Men pigan var tydligen en alldeles vanlig flicka och ville ut och roa sig. Prosten tyckte inte om det, för enligt en åsikt som inte klart kommer fram i berättelsen var det synd att dansa. Prosten Sadelin var en god pedagog. Han visste tydligen att ett direkt förbud inte skulle ha den bästa effekten. Istället visade han sin piga hur hemskt det verkligen var att dansa. Hon kunde inte se det av egen kraft, men genom att hon ställde sig i prostens galoscher, som naturligtvis var fyllda av prostlig makt, öppnades hennes ögon för allt syndigt. Därför kunde hon se hur illa det hade gått med dem som dansade. Via dessa berättelser kommer man in på ett stort komplex som berör relationen mellan samhällets invånare och de förhållningssätt som ansågs vara acceptabla. Överhuvudtaget är synen på präster och kyrka ett outforskat område ur folkloristiskt perspektiv.

Likaså kunde man undersöka den folklore som finns om byaoriginal och därigenom få veta vad som i en svunnen tid uppfattades som avvikande. Man kunde också koncentrera sig på en enda insamlare, till exempel K.P. Pettersson som var en aktiv upptecknare av folklore i Åbolands skärgård, i synnerhet på Nagu. Då skulle man fråga sig i vilken mån man kan rekonstruera hans insamlingsfärder och sätta honom i relation till samtida ideal för goda upptecknare.

Ortnamn är något som ofta väcker häftiga känslor. Folkloren är full av förklaringar till varför en ort har fått sitt namn, förklaringar som av yrkesonomaster överhuvudtaget inte alls accepteras. I Dragsfjärd finns det en berättelse som säger att vikingarna drog sina drakskepp över låglandet när de skulle från havet via insjön till havet igen och att insjön fått sitt namn av detta.

Dragsfjärd säges hava sitt namn därav, att vikingar fordom drogo sina drakskepp över ett smalt näs till denna fjärd. Ännu säger folket, då isen brakar på fjärden, att "drakarna bullra". – En gammal man uppgav emellertid, att hans farfar erinrat sig den tid, då Dragsfjärd var förenat med havet; sedan hade det smala näset uppstått mellan dessa vatten. (Finlands 1928: 418f.)

Finnby i Strömfors uppges bland annat ha fått sitt namn för att alla svenskar som ursprungligen bott där dog under pesten så att finnar kunde flytta in i stället. En annan förklaring kunde vara att det var finnar som röjde mark för byn. Berättelser av denna typ säger någonting om hur folk ordnar sitt närsamhälle i "vi" och "de", i välkänt och sådant som är annorlunda.

En perspektivändring

Den folkloristik som bedrivs idag är ofta uppbyggd kring intervjuer eller deltagande observation. Det säger sig självt att man med en sådan ansats inte kan göra särskilt mycket historiskt inriktad forskning. Man får snarare kännedom om hur folk idag berättar och beter sig. Man kunde intervjua invånarna på Replot om hur de anser att samhället förändrats i och med att bron till fastlandet byggdes. Ur ett sådant material kunde man få fram uttryckssätt som gäller gränsdragning och vidgade gränser, "äkta skärgårdsliv" i motsats till stadsbors sätt att leva eller synen på havet och den rena naturen. Man kunde fråga de fem procent Bergöbor som inte har svenska som modersmål och hemspråk om hur det är att vara en minoritet i hela landets minoritet. Man kunde jämföra det materialet med ett som redan finns om hur det är att vara finsk i Nagu Simonby. Här kunde man belysa samma frågeställningar som vi i allmänhet förbinder med den finlandssvenska minoritetens identitetsbygge, men ur motsatt synvinkel. Kanske konstruktionen av identiteten skiljer sig mellan de olika grupperna. Man kunde diskutera olika sätt att beskriva olika slags isar, för att få veta mera om en yrkesgrupps interna språkbruk. Man kunde höra fiskare berätta om sin syn på EU, naturskydd, säljakt och sommargäster för att analysera historier som inte nödvändigtvis har en glättig och trevlig underton. Man kunde analysera tal om konflikter genom att intervjua kustbor om laxfisket och spinnfiskelagen. Man kunde fråga Bromarvbor om deras syn på sommargäster och få fram moderna kategoriseringar i "vi" och "de". Man kunde be Pellingeborna berätta om båtbyggeriets olika skeden för att se hur man konstruerar sitt tal om tiden och förändringar i den. Man borde snarast dokumentera livet på landets fyrar. Hur var det indelat bland kvinnor och män, hur såg de olika samhällsklasserna på varandra och hur ser vi idag på ett liv så nära varandra och också ibland så isolerat från omvärlden? Man borde studera vad folk gör på de jippon som arrangeras under Forneldarnas natt, och vad de tycker om det hela. Man kunde följa midsommarstångens väg österut. Möjligheterna till folkloristisk forskning i skärgården är lika goda som någon annanstans.

Den underliggande tankegången med allt detta dokumenterande och alla dessa intervjuer eller varför inte också skrivna berättelser är att folkloristerna vill veta hur folk konstruerar mening i sin vardag och sina liv. Vi vill veta hur folk berättar för att vi utgår ifrån att vissa teman kräver att berättelserna om dem utformas enligt ett givet mönster. Man berättar inte en historia om ett framgångsrikt laxfiske på samma sätt som man berättar om hur bron kom till Replot. Vi vill också veta hur folk beter sig enligt vissa mönster. Det intressanta är att lyssnarens förväntningar på hur en berättelse är utformad måste uppfyllas, annars uppfattas den som en dålig historia. Likaså måste en människas beteende uppfattas som vettigt, annars ser man henne som säregen. Folkloristen frågar sig hur folk – ofta omedvetet – väljer vilken form deras berättelse skall ha eller hur de skall bete sig. Då utgår vi från att alla berättelser en människa framför eller alla handlingar en människa utför har någon mening. I synnerhet är det väl så att, man ingenting berättar om man inte vill något med det. När vi väl har undersökt hur en berättelse framställs och framförs eller hur en handling utförs ser vi efter varför någon vill berätta eller handla. Så får vi fram meningen, och den kan variera från gång till gång beroende på vem som lyssnar eller ser på. Men det är en annan historia.

Litteratur

Finlands 1924: Finlands svenska folkdiktning 2. Sägner 2. Historiska sägner. Helsingfors.(Svenska litteratursällskapet i Finland. Skrifter 174.)

Finlands 1928: Finlands svenska folkdiktning 2. Sägner 1. Kulturhistoriska sägner. Helsingfors.(Svenska litteratursällskapet i Finland. Skrifter 201.)