INLEDAREN

1. Om folkloristiken
- stark i Finland
- jfr med Sverige, Danmark (kolla med U/Christian)
- om vikten av berättelser; guider, turism
- Klinkmann, nutid
- sista delen av U:s artikel
- koppling till identitetsdebatten

2. Om markförsäljning, avfolkning (Gunnevi)
- om resan till något som icke är
- brytningstider

3. Ny layout

Finns det något mera folkligt och människotillvänt att studera än folklore och folkloristik? Det är att gräva där man står, att studera människan som kulturvarelse. Bokstavligen. Och det finns en outtömlig källa att ösa ur; det borgar ett föränderligt samhälle för.  
Möten mellan människor med olika bakgrund väcker frågor om ursprung och tillhörighet, som vi i Svenskfinland är mycket medvetna om, åtminstone av tidningsdebatter att döma. 
När välfärdsstater konstrueras eller monteras ned aktualiseras behovet av stora och kollektiva berättelser. Detsamma gäller regioner likväl som den lilla byn. Eller ön. Gunnevi Bergboms dokument från utskären i slutet av detta temanummer visar på ett lokalsamhälle som under ett mannaminne helt bytt skepnad och karaktär. Men samma avveckling sveper metodiskt över de flesta glesbygdsområden i Finland, i takt med att agrarsamhället och dess primärnäringar monteras ned. Oberoende hur fina jordbruksbygder det än må handla om. Också industriorter dras med i samma omtumlande process. Här finns många oberättade berättelser att ta vara på; det kommer aldrig att råda någon brist på den varan.

Den folkloristik som bedrivs idag är ofta uppbyggd kring intervjuer eller deltagande observation och professor Ulrika Wolf-Knuts ger i sin artikel exempel på material  som bara väntar på att dokumenteras. Trots att det bland många unga finns ett starkt intresse för äldre tiders myter och föreställningsvärldar är nuet och populärkulturen minst lika intressant. Docenten i folkloristik, Sven-Erik Klinkmann, är en mästare inom den genren, och som dessutom frikostigt delar med sig av sitt kunnande till allmänheten i finlandssvensk dagspress. Ett lovvärt initiativ av en mycket produktiv forskare.
Intresset för spel, lekar och ritualer manifesteras än i dag, såväl lokal som globalt. Titta på alla idrottsevenemang, kultur- och musikfestivaler och mediahappenings som väntar på att upplevas.
Och tänk att man fortfarande kan etablera nya kulturtraditioner med ingredienser i vårt förflutna, som slår igenom med bredd; Forneldarnas Natt är ett bra exempel på detta! 
 
Men vad är då folklore och folkloristik? I Åbo Akademis kursbeskrivningar konstateras att ”Folkloristik är en typisk kulturvetenskap där man studerar människan som en kulturvarelse utgående från fenomenet folklore. Folklore syftar på de kulturbundna kommunikationsformer som används för att förmedla berättelser etc. som innehåller normer och värderingar. Ämnets intresseområde omfattar idag folk- och populärkultur samt olika vardagliga kulturella uttryck i historiska eller samtida samhällen."
Termen ”folklore” lanserades i mitten av 1800-talet av engelsmannen William J Thoms som ville ha en kortare och slagkraftigare term än ”popular antiquities”, som det tidigare hette. Det vetenskapliga studiet av folklore startade med Jocob och Wilhelm Grimms utgåvor av tyska folksagor och sägner på 1810-talet och på 1870-talet grundades The British Folk-Lore Society. I den nya världen instiftades American Folklore Society vid Harvard universitetet 1888, men världens första professur i folkloristik erhöll Kaarle Krohn vid Helsingfors universitet!
Fortfarande är Finland Nordens starka land inom folkloristiken, med tre professurer i ämnet och lika många verksamma folklorister som i resten av Norden tillsammans. 

I Sverige har folkloristiken råkat ut för en marginalisering som ett resultat av den ”svenska modellen” där folkloristiken ses som en specialisering inom ämnet etnologi. I den svenska akademiska världen räknas etnologi och folkloristik som delar av samma ämne. I Danmark inrättades aldrig någon professur i folkloristik och sen några år tillbaka existerar ämnet inte ens som egen akademisk disciplin, åtminstone inte på forskarnivå. 
I Norge kan folkloristik läsas vid universiteten i Oslo, Bergen och Tromsö samt vid Högskolan i Finnmark. På Island och Färöarna kan man läsa folkloristik på akademisk nivå inom ramen för modersmålsämnet. I Estland finns en professur i folkloristik vid universitetet i Tartu. Tallinn har en folkloristisk institution vid universitetet liksom ett folkloristiskt arkiv vid Estniska Litteratmuseet. På Irland är folkloristics det paraplyämne inom vilket historia, antropologi och etnologi ryms. Och så vidare. Organisationen International Society for Folk Narrative Research organiserar drygt 600 yrkesverksamma folklorister över hela världen.

Enligt experter kommer behovet av folkloristisk fackkompetens att öka och täcks inte av de utbildningar som erbjuds i Norden idag. Ur skandinaviskt perspektiv existerar också ett behov av att knyta samman den finsk- och estniskspråkiga folkloristiken med den skandinaviskspråkiga. I ett vidare perspektiv behövs en kanal för informationsbyte mellan europeisk och nordamerikansk folkloristik.

Enbart inom det snabbt växande besöksindustrin finns ett oändligt behov av sånt material som folklorister jobbar med