Killingholm

1.
När det rätta ögonblickets gud kallar, finns inte ett ögonblick att förlora. 
	En gång i mitt liv har jag sett en Till salu-annons i dagens tidning gällande ett gammalt lotshemman i Åbolands skärgård. En enda gång. Det var i slutet av maj 1986. Adressen var Killingholm, SO om Rumar i Korpo.
	Två år tidigare hade vi tillbringat sommaren som stipendiater på Lillholmen, Svenska Folkskolans vänners fiskartorp i Västanfjärd. Också det ett hus med patina, idylliskt beläget vid stranden av en vik av världshavet. Sedan dess hade inte en dag gått utan att jag studerat annonserna i bladet. Ett gammalt hus i skärgården var drömmen. Nya hus har aldrig tilltalat mig. Priset för dem är alltför högt: en massa fällda träd, i värsta fall en förstörd klippa - fram till nästa istid.
	Första visningen var den 1 juni, fler blev det inte. På väg ut strejkade den Åbobaserade bostadsförmedlarens Flipper. Vad gjorde han då? Han kontaktade Lohms lotsstation och bjöd oss på kaffe. Innan vi druckit i botten lade en lotskutter till vid vår sida. Tjugo minuter senare gick vi i land vid en väldig brygga, innanför vilken tre båthus av äldre typ var placerade. Högst uppe på berget söder om bryggan avtecknade sig lotsstationen som en väderbiten grå kyrka. Den fungerade till 1990. Det året fogades Lohm till den övergripande planen att avveckla Finland, en process som alltjämt pågår.
	För att komma till den fastighet som var till salu, fick vi lov att slå oss genom ett tätt vassglo, sista biten under ett grönt valv av al, björk och hägg. När vi frigjort oss från växtligheten såg vi huset som en väldig ärtsoppsreklam uppe på en höjd. Före det hade vi ännu ett nässelhav att forcera. 
	- Nässlor tyder på bördig jord, sa förmedlaren och petade med stöveltån förstulet in en huggorm i en buske.
	På en direkt fråga svarade han att ärtsoppsgrönt kanske inte var hans favoritnyans, men varje färghandlare med självaktning saluför samtliga i regnbågen förekommande färger. Och vad takfilten beträffade var den visserligen fellappad, men takdropp gick att motverka med strategiskt utplacerade pytsar. Och som underlag för takplåt är filt ett oslagbart material. 
	- Bör medges att här finns ett och annat att fixa, men vad hade ni väntat er? Tillbyggnaden är från 1910. Hur gammal äldsta delen är, förlorar sig i historiens dunkel.
	Äldsta delen bestod av ett rymligt kök och en minimal kammare på nordsidan. En elspis med två plattor, den ena osynkroniserad i förhållande till ugnen, kompletterade den gamla vedspisen. Ett freonkylskåp från Wäinämöinens tid ingick också i inventarierna (det fungerar ännu i dag), liksom matsalsmöblemang, skafferi och diskbänk, modell rustik.
	Nya delen bestod av två rejält tilltagna ljusa sovrum, med utsikt över nässelhavet, ur vilket två äppelträd som överlevt vinterkriget reste sig. Det mindre, ett antonovkaträd, avkastar än i dag sina modiga korgar under goda år. Bakom nässlorna bredde vassgloet ut sig, ännu övervägande gyllne, mot en djungelartad fond av alar. Under en liten rundvandring en stund senare rev jag sönder min Sir William Sport-skjorta på en vildrosbuske i samma aldjungel. För William Bort, som min pappa döpt skjortan till. Nog så sannspått, som det nu visade sig.
	Aldjungeln bakom gloet hörde inte till ägorna, men dessa omfattade en hel del lövträd av olika slag, de flesta väster om nässlorna, och högre upp ett bestånd av askar. Underbara träd, växande vid yttersta nordgränsen av sitt revir. Minst lika fin var praktdungen av individuellt formgivna skärgårdstallar på östra sidan av huset, och en större men inte fullt lika skulptural dunge norr om den så kallade ladugården. Den i sin tur stod öster om huvudbyggnaden, dit man kom längs en uppklippt gång, meter efter meter vindlande genom en sammanvävd spirea- och snöbollshäck.
	Väderstreck är viktiga i skärgården, liksom benämningarna på båtens sidor. 
	- Var i Helgoland är nagelsaxen? 
	- Dikt styrbord om fotsalvan ser du väl.
	Nog av. Vad jag efteråt minns var det tre omständigheter som fick trion av spekulanter - min fru, vår sextonåriga dotter Maria och mig - att slå till. Den första var humanitär: vi tyckte gränslöst synd om mäklaren, som gjort sig så mycket besvär för vår skull och till råga på allt fått motorn förstörd. Den andra var ekonomisk: föregående år, då ägaren själv försökt sälja, var det vänskapspris som grannarna erbjöds femtiotusen mark högre än dagens marknadspris. Ett argument omöjligt att motstå. Vad allt kan man inte få för femtiotusen? En begagnad Cadillac. En jordenruntresa för hela familjen. En källare fylld med franska viner.
	Den tredje omständigheten öppnade våra ögon på vid gavel, när vi från huset vandrade ned till bastun. Ett tjärbrunt dockskåp uppe på berget, flankerat av björkar med skimrande ljusgröna löv. Vårt berg (efter en krumelur på ett papper), våra finslipade klippor, mellan dem en liten vik där en blåvit glasfibereka låg med kölen i vädret, inväntande sjösättningen, den första på år och dar. Vår glasfibereka. Vår sjösättning. Och framför allt vårt hav, veterligen lika kavlugnt som då Balboa anno 1513 för första gången blickade ut över Stilla havets yta. Glittrande av sol, med mörka djup där gåtfulla fiskar rörde sig: flundror, piggvarer, simpor, torsk. Ja, torsk, den magiska sommaren 86. 
	Vår första på ön.

2.
Sedan den förtrollade junidagen har ett kvartssekel förrunnit. Där ärtsoppsreklamen en gång förargade ögat, står i dag ett solgult hus med svarta, tegelhärmande takplåtar. Ladugården, den gången målad i det som blivit kvar i burken när huvudbyggnaden fått sitt, är nu mörkröd med svarta dörrar. Enligt vittnesbörd från våra grannar på ostkanten har byggnaderna nu återfått sina ursprungliga färger. Större bostadshus i skärgården ska vara gula, ekonomibyggnader röda. Så bör det vara, ty så har det alltid varit.
	Våra grannar på ostkanten borde veta vad de talar om, vårt hus har nämligen tidigare befunnit sig i deras ägo. Här höll Hjördis P skärgårdsbutik, ett minne från den tiden är en tändsticksask med reklametikett (fylld med rostbruna småskruvar) som jag hittat i ladugården. En ko hade hon också, därav namnet. Men av detta kreatur finns inte minsta pannkaka kvar, också Hjördis har gått till sina fäder. Drottningen av Killingholm, som hon tyckte om att man kallade henne, bodde när vi gjorde vår entré i ett ljusgrönt hus i NO. Sonen Bjarne med familj höll till i ett annat hus ett jättekliv öster om lotsbron, men byggde några år senare ett prakthus på sydsidan, en bit från systern Inger och hennes Mikko. Alla utom Åboskrivna Hjördis vinterålänningar, trots sina goda åboländska rötter.
	Vad rötter beträffar kan det tänkas att vi som utbölingar i början sågs med lätt misstro, men om inte skenet bedrar har vi nu accepterats som någorlunda fullgoda medlemmar av en stor familj. Så känner vi det åtminstone själva, både när vi vid tiotiden församlas på lotsbron i väntan på Johan Simbergs postbåt m/s Plåtfia och när vi firar midsommar och forneldarnas natt tillsammans. Med är också äldre paret Leo och Brita från Vasa, den förre släkt med Hjördis. Ibland dyker något vuxet barn upp för ett veckoslut, med äkta hälft, ej sällan med barn och blomma, men för det mesta råder lugn på ön. Bullret från lotskuttrarna har tystnat, ungdomarna (två av dem våra) som på åttiotalet strök omkring mest hela sommaren verkar nu på annan ort. Förutom när Plåtfia blir synlig vid Tärngrundet, bryts stillheten närmast de gånger då Bjarne och jag går i land efter ett Petri fiskafänge, med strömmingsskötarna fulla av glittrande kroppar. På försommaren samlas fiskmåsar, silvertärnor, silltrutar och andra i väldiga flockar, de senaste åren också ett skrattmåspar, oväsendet är inte av denna världen. Som en fläkt från Jonathan Reuters tid.
	Skrattmåsparet är en god indikation på förändringen. Årstidernas gång ter sig likartad år efter år, med rimliga fluktuationer, förr eller senare blir vattnet badbart för de flesta. Däremot har grumligheten ökat med åren, cyanobakteriehotet återkommer med växande kraft varje sommar, å andra sidan har mängderna av kringdrivande algmassor krympt. Tången ser också ut att ha gjort en viss comeback, men vart flundrorna tagit vägen är inte så lätt att veta. Också abborre och sik har minskat drastiskt, på våren är risken för att näten fylls med simpor till den grad stor att man helst låter näten hänga kvar i båthuset.
	Också på land har mycket hänt. De första älgflugorna dök upp nångång på nittiotalet, i sällskap med vitsvanshjortarna. Det kan ha varit på sensommaren 95 som vi under en bärplockningsrond på Lohmlandet såg det första hjortparet skutta omkring nere i en däld. Två år senare törnade jag ihop med en hjortkalv i vassgloet, några steg från potatislandet (gammal nässelmark). Men först 2007 satte jag upp staket runt till hälften avgnagda potatisblast. Om det var hjortar eller något år senare ilandflutna rådjur som tuggat i sig blasten - med de flesta av våra alltför sparsamt förekommande nattvioler som efterrätt - är förstås svårt att bevisa. De enda vittnena kan ha varit fästingar, och de saknar syn. Däremot har de (efter modell av sorkarna i trädgården) ökat explosionsartat sedan vår första sommar på ön. Varje år plockar jag loss ett hundratal kryp som sugit sig fast, mest nymfer och närmast mikroskopiska larver, rätt få fullvuxna exemplar. Långt fler ertappar jag som ännu kryper omkring. Priset för min barfotavurm sedan tidiga barnaår.
	På klipporna är frekvensen ändå uthärdligare, på sjön noll. Desto mer drar sjön mig, hur djupt rotad jag än må vara på land. Badar gör jag i stiltje och storm, men när lätta brisar blåser lämnar jag helst landbacken och beger mig i min åländska stäveka ut på öppna fjärdar. En finare ägodel har jag aldrig haft, fast det egentligen är den som äger mig, om man får tro min fru. Sommartid i varje fall, numera i princip från slutet av april till början av oktober. Söndagens rodd till Korpoström efter tidningen är rutin i de flesta väder, men var gång vindarna mojnar växer oron i mitt bröst. Vida vidder lockar, Skärgårdshavet, med dess skimrande ändlöshet, med dess tusen land och grund, idel utsökta smycken formade av moder Natur. Det bästa vår Jord har att ge.

					Nalle Valtiala