Farväl till Sjöhuset Sunnan

Från skärgårdens eget kulturhus till ämbetsverk på stranden

Idag har Sjöhuset Sunnan dragit från Korpoström. 
I april valde fastighetsbolaget bakom huset att förneka Sjöhusföreningen - och mig som föreningens verksamhetsledare - rätten  att bygga upp och driva kulturverksamheten vid skärgårdscentret i Korpo. Det länge planerade - och  till en viktig del även finansierade – verksamhetskonceptet har demonterats.  Fastighetsbolaget förvägrade  Sjöhusföreningen möjligheten att fullgöra sin stadgeenliga uppgift att driva kulturcentret Sjöhuset Sunnan. Föreningen står hemlös med en verksamhet som skräddarsytts för Korpoström och har till EU-myndigheterna tvingats lämna tillbaka de finansieringsbidrag som direkt varit  bundna till Korpocentret.
Sjöhusföreningen  och Sjöhuset  Sunnan finns  alltså inte längre i Korpoström. På tomten Sunnan står den splitternya byggnaden för skärgårdscentret utan det rika innehåll som huset planerats och byggts för.

Ett egendomligt övergrepp
Efter fastighetsbolagets övergrepp i april kastades Sjöhusföreningen in i  ett chockartat krisläge. Visserligen hade fastighetsbolaget redan tidigare under vintern krävt att få av föreningens EU-pengar för kulturinnehållet till  sina byggkostnader. När föreningen tillmötesgick detta och gjorde ett större omdisponeringsarbete i de redan färdiga planerna, följde ett nytt ultimatum. Fastighetsbolaget  förklarade att föreningen misskötte sina EU-projekt och att man ville ta över dem.  Man hävdade även att föreningen inte hade någon tidtabell för sitt arbete och  och att utställningsmanuset  var undermåligt. I föreningens öron lät detta inte trovärdigt. Båda dokumenten fanns och manuset  hade redan under en längre tid varit bekant för bolaget. I själva verket var det en vidareutarbetning av den utställningsplan som redan 1999 låg till grund för arkitekttävlingen 
Dessutom hade fastighetsbolagets representanter i EU-styrgruppen, Korpo kommundirektör Jean-Mikael Öhman och  parkchefen Jouko Högmander, under början av 2004, och senast bara en dryg vecka innan det ta misstroende uttalades, understött  samma planer.  Några veckor före missförtroendet hade även fastighetsbolagets ordförande Caj-Gunnar Lindström på en direkt fråga från Sjöhusföreningens ordförande Johan Simberg  om varför i friden fastighetsbolaget plötsligt  började lägga sig i utställningsarbetet, förklarat att bolaget bara ville skaffa sig en bättre uppfattning om hur utställningar gjordes. Lindström var då besvärad över hållningen hos den part  i fastighetsbolaget som drev detta, Svenska Kulturfondens representant Krister Ståhlberg. Men han försäkrade Simberg att fastighetsbolaget inte riktade sig mot föreningen.
Efter påsk mötte föreningen männen från fastighetsbolaget i  nya roller. Bolaget gjorde då ett utspel som innehöll en rad ultimatum till föreningen.  Sedan gick man ut med delar av dem i pressen. Medan man i föreningen hämtade sig från chocken av detta egendomliga övergrepp, började man förhandla med fastighetsbolaget. Det var trots allt  svårt att fatta att en nära samarbetspart som bolaget inför slutspurten i Korpoström började motarbeta det kulturhuskoncept som genom många år omsorgsfullt byggts upp. En stor opinion till stöd för Sjöhusföreningen  uppstod  så gott som omedelbart. Den appell som skrivits under av över trehundra kulturarbetare och andra som reagerade på övergreppet kan fortfarande läsas på stödgruppens  hemsida tillsammans med annat relevant material, www.sunnan.org.
Föreningens kompromissförslag mötte dessvärre döva öron. Under sommaren blev det uppenbart för föreningen att förhandlingarna inte gav några resultat.  Det går inte att förhandla sig ur övergrepp. Den ekonomiskt överlägsna parten kan helt enkelt ta makten -  enligt modell från företagskapningar. Jean- Mikael Öhman och Jouko Högmander har sedan i våras några gånger  urskuldat sig som bolagets svaga parter som måste följa vad de starkare besluter. 
Krisen har  till en försvinnande liten del gällt sakfrågor, den har varit ett skrämmande exempelt på hur brutal maktpolitik på en kort tid kan riva ner och förstöra ett mångårigt konstruktivt (sam)arbete. Korpoströmsmodellen har sedan april har nedmonterats av fastighetsbolaget.  
Dessförinnan hade samma modell  med möda byggts upp under många år.

att skapa ett centrum
Sommaren 1997 var jag med om att starta en arbetsgrupp för ett skärgårdsmuseum. De andra regelbundna medlemmarna i gruppen var Kerstin Smeds och Thomas Wihlman. När vi under vintern 1998 på allvar skulle börja söka pengar för arbetet stötte vi på Martin Öhman från Biosfärsområdet och Christer Nyback från Korpo kommun som var de drivande krafterna bakom att sätta ny fart på statens planer från ett tiotal år tillbaka  att  i Korpoström bygga ett informationscentrum  i  anslutning till Skärgårdshavets Nationalpark. De såg genast utvecklingspotentialen i ett samarbete med oss.  
Museiarbetsgruppen anslöt sig alltså  1998 till Korpoprojektet för att åstadkomma ett nyskapande och modernt kulturcentrum som skulle kunna bli en kraftkälla för skärgården i framtiden. Samma år kom även Stiftelsen för Åbo Akademi med för att understöda den marinbiologiska forskningen i Skärgårdshavet. Från 1998 framåt fanns det  ledningsgrupp för detta projekt  där dels Korpo kommun, Forststyrelsen och Stiftelsen för Åbo Akademi ingick och dels sakkunniga från museiarbetsgruppen.
För att göra en lång historia kort fick konceptet tydligare konturer de följande åren. I skärgårdscentret skulle ÅAs marinbiologiska forskning och Forststyrelsens skötsel av Skärgårdshavets Nationalpark dela plats med en aktiv och utåtriktad kulturverksamhet. Att forskare, naturvårdare och kulturarbetare skulle arbeta under samma tak skulle ge möjligheter att utveckla intressanta och länge saknade samarbeten.  De två förstnämnda delarna skulle vara respektive instans eget interna arbete. 
Kulturorganets uppgift var att  skapa den levande mötesplats “skärgårdens eget kulturhus” som  skärgården så väl behöver. En genomtänkt  året-om verksamhet skulle göra en insats  både för självförtroendet och indentiteten i skärgården och samtidigt bli ett trumfkort för turism och försörjning. 
Kulturhuskonceptet var ryggraden för EU-finansieringen som i det här skedet söktes främst för själva bygget. Mödosamma men roliga år följde. Samarbetet mellan de olika och olikartade parterna var  inte alltid okomplicerat, men vi  löste problem efter problem och tog oss sakta och säkert framåt. Småningom var det dags att mycket konkret börja planera bygge och verksamhet. 
En avgörande vändpunkt var den arkitekttävling som jag som kultursakkunnig övertalade ledningsgruppen att ordna. Tanken bakom tävlingen  var, att OM vi höll på och skapade en liten men naggande god kulturinstitution i skärgården, var det centralt att också ge byggnaden en stilig en fysisk form som motsvarade detta. När arkitekttävlingen utlystes i januari 2000  sökte vi därför idéer till en byggnad som skulle skräddarsys både för det ovanliga  innehållet och för den ömtåliga miljön i skärgårdsbyn Österkalax vid Korpoström. Ursprungligen hade Forststyrelsen och kommunen tänkt sig att centret skulle byggas på toppen av Korpoströms kvarnberg, men  tack vare tävlingen föddes det förslag som placerade byggnaden vid strandkanten. När vi i början av 2001 firade avslutningen av arkitekttävlingen, var det med iver och glädje vi kunde se framåt. Några månader senare anställdes jag för första gången på månadslön för att dra projektet vidare.   

Ett fastighetsbolag och en kulturförening

I början av 2002 var byggfinansieringen löst och det var därför dags att skapa de arbetsredskap som  skulle förverkliga centret. Man behövde ett fastighetsbolag för bygget  och ett ledningsorgan för kulturdriften.
Fastighets AB Sunnan skall, enligt det  aktiebolagsavtal som gjordes mellan Korpo kommun, Forststyrelsen och Stiftelsen för Åbo Akademi i mars 2002, enbart ägna sig åt att hyra ut fastigheten till parterna i bolaget, eller till av dem anvisade parter, och inte bedriva någon annan verksamhet. Bolaget skall också arbeta för att principerna i ett intentionsavtal från 2001 efterföljs. I detta sägs tydligt ut att kulturverksamheten, näringsverksamheten och turismen vid centret är Korpo kommuns angelägenhet och att kommunen överlåter upprätthållandet av kultur- och utställningsverksamheten till en lämplig organisation. 
Som denna organsation grundades Sjöhusföreningen i maj 2002 . Namnet blev Sjöhusföreningen eftersom parterna strax  innan hade enats om att lansera kulturhuset under namnet Sjöhuset Sunnan. Föreningens  uttalade huvudsyfte är att bygga upp och driva den utåtriktade verksamheten vid Sjöhuset Sunnan i Korpoström.  

som  att sjösätta en segelskuta
Arbetfördelningen vid centret skissades upp som en segelskuta:
Rederiet som ägde skutan av typen skärgårdscentrum var fastighetsbolaget. Två  stora hyttavdelningar inhyste Åbo Akademis marinbiologer respektive Forststyrelsens parkarbetare. 
Mast och segel utgjordes av Sjöhusföreningen, som hyrde komunens andel och drev Sjöhuset Sunnan. 
Vid denna tid var den dåvarande kommundirektören i Korpo John Wrede en aktiv kraft i arbetet. Att Sjöhusföreningens och kommunens intressen sammanföll var en given utgångspunkt.  
Föreningen skulle också hyra två kontorsrum av Forststyrelsen. Även Forststyrelsen förband sig nämligen att medverka i den utåtriktade verksamheten,  visserligen på en tämligen låg nivå. I det ovan nämnda intentionsavtalet definierades nivån som motsvarande en naturstuga. Avsikten var inte  heller att Forststyrelsen skulle flytta kontor från andra kommuner till  Korpoström. Forststyrelsens uttryckliga och ofta upprepade behov var goda verkstadsutrymmen för den konkreta miljövården inom Skärgårdshavets Nationalpark. 
 Trots att bygget  i Korpoström känns stort i skärgårdsförhållandena, är det  en byggnad med begränsade  ytor som med precision skräddarsytts för specifika ändamål. Grundfördelningen av utrymmen beskrevs redan i programmet för arkitekttävlingen. Och arkitekterna Michael Granit och Bengt Lundsten löste i sitt vinnande förslag utrymmesfördelningen både vackert och funktionellt. 

I takt med att fastighetsbolaget  skötte arbetet för byggritningarna åstadkom arkitekterna den slutliga formen för centret. Och i takt med att  föreningen uppbådade EU-finansiering för inredning, utsmyckningar  och utställningar  finslipades verksamhetsutrymmena för Sjöhuset Sunnan.  Allt det här gjordes i samförstånd mellan parterna med respekt för den andra partens speciella kompetensområde. Från föreningens sida blandade vi oss i bygget bara när det gällde lösningar  av betydelse för kulturverksamheten. Från fastighetsbolagets sida var man mån om att stöda föreningen så att vi kunde söka stora EU-bidrag för att bygga upp basen för  vår kommande verksamhet. 

ATT SKAPA NYTT
Det hade tagit närmare fem år att uppbåda finansieringen för själva bygget. Vi hade en betydligt kortare tid på oss att arbeta fram pengarna för innehållet.
Det första nödvändiga steget var utställningar, konstnärlig utsmyckning, teknik och basutställningar. Sedan skulle behovet av kontinuerliga  anställningar behöva lösas. Tanken var att så snart utställnings- och inredningsprojekten kunde sätta igång på allvar, skulle arbete för sponsorering och understöd inledas. Men som ett första steg  - som tryggade nödvändiga anställningar  under igångsättningsskedet -  skapade Sjöhusföreningen ett mångårigt samarbetsprojekt med muséer i Ålands och Stockholms skärgårdar. Interreg-projektet “Sjövägar” skulle genast kunna bjuda  på nya impulser i de tre tregionerna och främja närmare kontakter mellan dem.
Att skapa något helt nytt är en krävande process. Man måste vara i kontakt med grundvisionen och man måste tänka på vilket slutresultat man vill uppnå.  Samtidigt måste man ta de nödvändiga och ibland mycket små steg som konkret och praktiskt banar vägen för detta.  Att  föreningen bara kunnat ha en enda fast anställd var förstås i underkant. Men att skapa nytt – i synnerhet i en glesbygd -  innebär av nödvändighet ett visst mått av akut överbelastning i början. Man är tvungen att stiga över en tröskel  i taget.  
På under två år blev Sjöhusföreningen,  genom de sammanlagt fem EU-projekten och en del mindre bidrag, en mycket stor enskild finansiär bakom centret (ca 1,2 miljoner euro).  Det innehållsliga arbete föreningen har gjort, har  stått stadigt  i  samklang med den ursprungsvision som slogs fast av den gamla ledningsgruppen. Sjöhusföreningens rötter  har vuxit i  en mylla som mognat sedan 1998.

ETT Kulturhus  i skärgården
En röd tråd för Sjöhusföreningens arbete  har varit att  kombinera en stark lokal förankring med nationella och internationella kontaktnät. 
Genom ett eget nytolkande innehåll som bjuder på upplevelser och aktiviteter skulle Sjöhuset få  betydelse för befolkningen i regionen lika väl som för turismen. Vi höll på och skapade ett ställe som skulle beröra besökaren -  så att han eller hon ville komma tillbaka, många gånger.  Inte bara ett fint hus, utan en helhet där utställningarna skulle användas av en aktiv och skapande verksamhet. Ett kulturhus som skulle ge ett lyft för trakten.  Korpo kommun och skärgården behöver akut aktörer som kan öppna försörjningsmöjligheter för småföretagare och  stöda skärgårdssamhällets överlevnad och utveckling.

I Korpoström har tanken från första början varit att  ta ett steg vidare från det traditionella utställningskonceptet. Sjöhuset Sunnan skulle  bli en modern mötesplats där viktiga frågeställningar kring nutiden och framtiden lyftes fram.  Utgående från skärgårdens historia skulle utställningarna bjuda både på upplevelser och tolkningar som belyser och lyfter fram oväntade samband. 
En basutställning  i tre rum skulle ha kompletterats av ett aktivt system av tillfälliga utställningar. Men även de mer eller mindre permanenta utställningarna  var planerade så att man lätt kunde ändra och lägga till material i dem. Utställningsverksamheten skulle knytas samman med det övriga programutbudet som fördjupningar till seminarier, teater och konserter. Den skulle också användas som en viktig del i den natur- och kulturskola som planerades. Genom modern digital teknik med plasmaskärmar och väggprojiceringar skulle vi till en början ha byggt upp ett filmfönster mot andra stränder runt om i världen. Planer att utveckla detta till punktvisa träffar med direktkommunikation mellan skärgårdar i världen fanns. 
I  de EU-pengar vi nu har  tvingats lämna tillbaka, fanns förutom utställningar och inredning också  tekniken till en välutrustade bild- och filmverkstad.  Där ingick inredningen av ett litet läckert specialbibliotek och –arkiv öppet för allmänheten, med innehåll kring skärgård, kuster och öar, sjöfart och seglation, miljöfrågor, pedagogik  och kulturförmedling. Samt konstnärlig utsmyckning och viktig utrustning till det pedagogiska rum, där vi skulle ha drivit en natur- och kulturskola i bästa åboländska Urfärdsanda.

Kontakter och VERKSAMHET 
Samtidig som  Sjöhusföreningen har byggt upp finansiering och utformat de konkreta planerna på hur basutställningar, utsmyckning och inredning i Sjöhuset Sunnan skall se ut, har föreningen arbetat med att förbereda själva verksamheten, det som skall hända sedan. Det har inneburit ett flitigt kontaktskapande och nätverksbygge  både i skärgården och längs kusten, i östersjöskala och internationellt.

Föreningen har byggt upp ett nätverk som omfattat såväl intresserade enskilda som föreningar, företagare, konstnärer, forskare mfl. Detta har skett på flere nivåer -  inom regionen, nationellt och nordiskt/internationellt. 

Några exempel på regionala samarbeten vi satt igång:
- I samarbete med Skärgårdshavets medborgarinstitut drev föreningen 2003-04  en minnescirkel i Korpo, där en  grupp korpobor tematiskt har samtalat sig genom nittonhundratalet medan minnena dokumenterats.
- Gemensamt med Skärgårdshavets naturskola utarbetande av koncept för en pedagogisk kultur- och naturskola.  I enlighet med den åboländska  Urfärds- och Skattjaktspedagogiken skulle detta skulle ha kunnat bli en verklig klo för centret.
- Fortsatt samarbete med Skärgårdsinstitutet vid ÅA kring seminarier och kurser.
- Samarbete med filmare om dokumentärfilmer kring livet i skärgården. Även planer på utveckling av internationella kontakter och konferenser  genom  samarbete med den åboländska uppfinnare, som utvecklat  öga-mot-öga bildtelefontekniken “Sjömanskistan”.
Exempel på nationella samarbeten:
- Samarbete med Exiformat AB för en digital utställningsstandard, där Sjöhuset Sunnan hade erbjudits att  i framtiden få den första prototypen till sin användning.
- Samarbete  med Social- och och kommunalhögskolan för kurser i miljöjournalistik.
Exempel på  nordiska och internationella samarbeten:
- Planer på samarbeten med Casa Marina på Korsika, bland annat kring utbyte av videodokument om hantverk och traditioner.
- En ambulerande uställning gjord av en fransk kvinna som jämför franska atlantkusten med Åbolands skärgård. Utställningen skulle denna vinter ha använts som PR för Sjöhuset Sunnan inför ingvigningen av centret. 
- “SJÖVÄGAR”,  ett  treårigt  EU-samarbete  mellan städer och skärgård, mellan Sverige, Åland och Åboland kring kring urgamla färdvägar. Stora muséer som Statens maritima muséer i Stockholm och Ålands Sjöfartsmuseum samarbetar med Sjöhusföreningen  och många små organisationer  kring utställningar och aktiviteter.  (Utbyggnad av moderna digitala kommunikationer samt större europeiska nätverk  utgjorde den naturliga utvecklingsriktningen  i ett senare skede.)  
- Deltagande i samarbetet Baltic Sea Visions, där alla länder kring Östersjön medverkar. Ungdomar skapar med konstnärliga medel  visioner av hur åstadkomma en hållbar framtid i Östersjöområdet. Sluttillställningen 2005 skulle ha arrangerats i Korpoström.
-Kontakter till ett internationellt skärgårdsutvecklingsprojekt lett från den sydchilenska skärgården.

Samtidigt som Sjöhusföreningen  planerade framåt, gick den in för att - i mån av möjlighet – som punktvisa satsningar inleda verksamheten. Föreningen  har varit med om att arrangera tre seminarier i skärgården.  Föreningen tog t.ex. initiativ till att föra över det traditionella skärgårdskvinnoseminariet  som länge ordnats i Åboland-Åland-Stockholmstrakten till den estniska skärgården. I grannsocknen Nagu arrangerade man med nordiska föreläsare  ett seminarium kring hur de moderna kommunikationerna förändrat skärgårdslivet. (Se Skärgård nr 4. 2002)
Ytterligare ett seminarium skulle ha hållit i våras om inte  bolaget tvingat oss att inhibera det. I april  när krisen utbröt, meddelade bolaget, att om föreningen inte  följde fastighetsbolagets  många  krav, skulle  process via ombud följa. Alltså  ställde föreningen in sitt seminarium om att bygga kulturhus i skärgård. (Där  skulle samarbetsparter från Interregprojektet “Sjövägar” och  skärgårdsborna som skapade Nordiska Akvarellmuséet i Bohuslän ha medverkat.) Sedan började föreningen förhandla med bolaget om  framtiden i Korpoström.

att stoppa upp arbete
EU-projekt bygger på betalningar i efterskott.  Detta gör att starten på verksamheten är problematisk för alla mindre organisationer med bristande likviditet.  
Sådana problem hade dock inte Sjöhusföreningen. Inför att föreningen hösten 2002 lämnade in ansökningar om finansiering  från EUs MÅL2-program, kom vi överens med bolaget om att det skulle stå för den nödvändiga självfinansieringen på ca 100.000 euro.   De två olika organen jobbade målmedvetet för samma sak.
Den gamla ledningsgruppens ordförande Christer Nyback hade klart och tydligt sagt att fastighetsbolaget genast efter att papper på beviljandet fanns, skulle betala ut självfinansieringsandelen. Föreningen väntade ivrigt på detta,  så att vi då  på allvar skulle kunna starta upp uppbygget av verksamhetsförutsättningarna i Korpoström.
Tyvärr gick det inte så. Efter vad man berättade för oss, vände sig den nyaste parten i bolaget, Svenska Kulturfondens representant Krister Ståhlberg, nämligen emot det. Under sommaren 2003 tvangs  Sjöhusföreningens styrelse istället ta banklån för att inte  planeringen skulle stanna av. Under hösten 03 gjorde föreningen  igen överenskommelser med bolagets styrelseordförande och VD om att få ut pengarna. Men även då  sköts utbetalningen upp pga. samma parts motstånd.  
Detta försvårade och fördröjde mycket arbete. Samma part i bolaget som motarbetat utbetalningarna,  ställde också  krav på utredningar kring frågor som de andra parterna redan i flere år varit ense om. Detta krävde tid och fördröjde ytterligare det relevanta och egentliga arbetet. 
Andra från fastighetsbolaget försökte på olika vis förklara Ståhlbergs hållning. Man tänkte att han var ny i sammanhanget och säkert skulle lugna sig så småningom. Det gällde bara för alla oss andra att  tänka framåt.
I december 2003 kunde man äntligen få till stånd ett (nytt) avtal som även Ståhlberg sade sig acceptera. Detta skedde efter att tid och pengar även lagts på två  konsulter/rapporter. Ingendera av dem innehöll någon svidande kritik av Sjöhusföreningen, som Ståhlberg senare gett uppgett. Den första  rapporten var en ganska allmän beskrivning av helhetsituationen kring centret, det andra var en rapport som gjordes av föreningsmedlemmen Martin Öhman (några sidor skrivna av mig ingick  för övrigt också)  för att samanfatta  föreningens likviditetsbehov inom MÅL2-projekten.
När 2004 började borde alltså allt äntligen ha kunnat gå vidare. Då krävde fastighetsbolaget att föreningen skulle omdiponera i projekten för att kunna bidra mera till bygget. Sedan följde utspelet när fastighetsbolaget  beställde in andra manus. Därefter kom övergreppet i april.

Varför?  Hur kom det sig att fastighetsbolaget började överskrida de befogenheter  det hade definierat i sitt eget aktieägaravtal?  Vad blev det av  de röster i bolaget som velat hålla fast vid avtalet?
Ett kort  och tråkigt svar är att Svenska Kulturfondens inträde i bolaget förändrade situationen på ett negativt vis. När jag i tiderna skrev ansökningen till kultufondens speciella fond för kulturella inversteringar om att stöda bygget i Korpoström, beskrev jag hur betydelsefullt det skulle vara att från början kunna bygga upp alla delar av den planerade fastigheten. Detta för att kunna trygga verksamhetskonceptet i sin helhet.  Att kulturfonden kom med i fastighetsbolaget var därför en stor glädje. Det kändes då som om den sista viktiga pusselbiten föll på plats. Extra glad var Sjöhusföreningen över att en seriös kulturpart trodde på det nyskapande projektet och  ville möjliggöra hela bygget.

SVENSKA KULTURFONDENS AGERANDE
 
Länge trodde vi därför i  föreningen att Krister Ståhlbergs negativa hållning kanske berodde på att han uppenbarligen inte hunnit sätta sig bättre in i projektet. Den uppfattningen stärktes av våra samarbetsparter i fastighetsbolaget. Den inställning de förmedlade var ungefär att man skulle låta kulturfondens representant rasa ut, medan vi andra fortsatte arbeta så gott det gick. Då skulle nog ett välfungerande läge snart infinna sig igen. Det kändes litet som när man väntar att ett oväder skall dra förbi.
Fastighetsbolagets representanter  var också mycket tydliga med att de ansåg att det var helt och hållet deras sak att hålla kontakten med kulturfonden och sköta informationen åt det hållet. Fonden hade kommit med för att säkra bygget och den hade uttryckligen  blivit en part i fastighetsbolaget (utan egna krav på utrymmen). Det här kunde föreningen bara acceptera. Vi litade också på att om och när kulturfonden blev mera intresserad av själva innehållskonceptet, skulle de  eller fastighetsbolaget kontakta oss.
Jag träffade Krister Ståhlberg på de gemensamma diskussions- och informationsmöten som hölls. När jag senare i media sett “tolkningen” att  hela övergreppet mot kulturhuskonceptet skulle bero på någon “personkemi” mellan Ståhlberg och mig, har jag därför funnit det vara en långsökt tankegång. Snarare har det handlat om olika  erfarenheter, olika kompetenser, olika förhållningssätt till processtänkande, till samarbeten och till hur man bygger upp fungerande arbetsnätverk. I sådana frågor har både jag själv och hela kulturföreningen uppenbart  en annan kultur- och människosyn än den vi under denna tid tvingats uppfatta som Ståhlbergs.
När jag begrundar  hur Ståhlberg skriver historien (Hbl  5.9.04), kan jag inte annat än undra, om hans försök att personligen delta i varje projekt kulturfonden stöder, inte gör hans arbetsområde för stort. Sjöhusföreningens ordförande och viceordförande, Johan Simberg och Ea Blomqvist, rättade i Hbl den 13.9  några av de grovt felaktiga uppgifter Ståhlberg framförde.  Om Ståhlberg är lika dåligt påläst i andra samarbeten som i Korpoströmsfallet, kan det inte heller alltid vara så bra för andra projekt.
För att ta ett exempel ur Hbl. Ståhlberg säger om ett möte som hölls i december 2002 , bland annat att “den skiss för verksamheten som vi fick då väckte inte positiva reaktioner hos fastighetsbolaget. Ingen var villig att finansiera ett sådant paket.”  Detta möte hölls två månader efter att bolaget  kommit överens med föreningen om att stå som självfinansiär i MÅL2-projekten. Det hölls även några månader efter att byggplaneringen börjat på allvar  och ett par veckor efter att Sjöhusföreningen bett  byggkommittén om en träff för att diskutera hur kulturbevakningen i bygget bäst skulle skötas. Från Sjöhusföreningens sida trodde vi  att det var sådan konkreta frågor som skulle diskuteras på träffen.  I början av mötet delade jag även ut den rykande färska 52-sidiga verksamhetsplan, där föreningen hade gjort en beskrivning av  helhetsvisionen, verksamheten, utställningarna och  de ekonomiska riktlinjerna. Ett par minuter senare tillkännagav Krister Ståhlberg att planen inte var vad han ville ha – och därefter följde långa och tämligen aggressiva utlägg inför en rätt så förstummad församling. Att fastighetsbolaget enigt skulle ha yttrat sig mot det olästa dokumentet på mötet är alltså inte riktigt. Däremot  utryckte många från både bolaget och föreningen  efteråt en stor olustkänsla, för något som man då förstod som en humörmänniskas dåliga dag.

budget och bygge
Om man betänker att vinterns ultimatum mot Sjöhusföreningen började med krav på omvandling av kulturpengar till byggkostnader, måste man även ställa frågan – hur  har fastighetsbolaget egentligen skött  själva bygget. Det har förvånat mig att man i media blåst upp frågan om fasadfärgen så stort, men inte närmare undersökt själva bygget. Trots att fastighetsbolagets styrelseordförande Caj-Gunnar Lindström  i Hbl den 29.4  öppet konstaterade att  bolaget inte ännu visste vad bygget skulle kosta.
Hur har man i  bolaget relaterat slutmål och budget till de lösningar man gjort?
När byggplaneringen gjordes, skedde det på en tid som av arkitekterna beskrivits som mycket kort och som en orsak till att bolaget stannade för en del tämligen ogenomtänkta lösningar. Kostnaderna växte starkt under denna fas och arkitekternas kvalificerade gissning var  att bolaget måste ha fått någon ny  “hemlig finansiär”  eftersom man fyllde på med så pass dyra lösningar.
När offertrundan för entreprenadhandlingarna var klar, visade det sig att bolaget ingalunda hade en sådan finansiär. Alla fyra parter i fastighetsbolaget fick  lägga till 337.000 euro var för att täcka kostnaderna. Detta innebar givetvis inte samma sak för en stor fond eller stiftelse som för den lilla skärgårdskommunen Korpo. Men inte heller för ett statligt verk som Forststyrelsen var en sådan plötslig kostnad en pipa snus. Detta var början på det som lett till att Forststyrelsen idag dominerar centret.   Kulturverksamheten måste minskas när Forststyrelsen skulle flytta sina kontor från en skärgårdskommun (Nagu) till en annan (Korpo). 
Under min tid som projektledare på Korpo kommun förbereddes bygget. Tanken var då att ha en byggingeniör med erfarenhet av stora byggen inkopplad som back-up funktion för kommunens byggmästare Joakim Nyström, när denna skulle anställas för att leda bygget. Även arkitekternas erfarenhet och kunskap sågs som en stor tillgång. Nyström  blev sedan mycket ensam med en stor uppgift och antagligen ofta med både stränga och otillräckliga förhållningsorder.  Arkitekterna har  inte  heller på länge använts som de förtroendemän och resurser de borde ha varit.
Slutresultatet är hur som helst ett hus på stranden.  Det skärgårdscentrum Bengt  Lundsten och Mikael Granit ritat är på samma gång rymligt och intimt... Just som Sjöhuset Sunnan skulle vara.
Då får man bortse från att bolaget i slutskedet  har sparat in på mindre summor sånt som man slösade på större. Man lade t.ex.  in en skrymmande och dyr ventilation som avsevärt höjde på delar av huset. Senare sparade man sedan genom att ersätta den viktiga golvvärmen i utställningsutrymmena med skrymmande värme-element längs den vackra högväggen. Osv.
Man får även bortse från att all den konstnärliga utsmyckning som Sjöhusföreningen skulle ha bidragit med kastades ut med föreningen. Däremot bjuder föreningen än idag på en hel del inredning i centret: möbler för auditorium och föreläsningsrum i bottenvåningen, rörnät i auditoriets tak, informationsdisk, klädställ och förvaringsboxar. AV-planering och inredningsarkitekt har också bekostats av föreningen. 
Sjöhusföreningen ville fortfarande i början av sommaren tro att det så länge förberedda verksamhetskonceptet skulle kunna förverkligas i någon rimlig form med föreningen som drivande kulturkraft. Man fortsatte därför - trots  krisläget efter  fastighetsbolagets utspel i april - både att förhandla och att  ekonomiskt satsa vad man kunde på  centret - så länge det  gavs en hårsmåns möjlighet att rädda kulturhuskonceptet. 
I centret finns  idag  bara forskningen och parkvården kvar. Stödjepunkten för den marinbiologiska forskningen är  fortsättningsvis en reell framtidsinvestering. Men  den är inte ägnad att  bygga upp ett kulturhus. Forststyrelsen  fick för sin del inte bara de efterlängtade serviceutrymmena, utan har  idag närmast ersatt kulturorganet och ger  byggnaden en påtaglig atmosfär av statligt kontor. I skärgården har redan hörts röster som  suckar om ett  riktigt ämbetsverk på stranden.  

att dödA  ett centrum
Skärgårdscentret Sjöhuset Sunnan i Korpoström skulle ha blivit en liten aktiv  institution i en skärgård som  kanske mer än någonsin  behöver idéer, kraft, kontakter och impulser. Att stärka skärgårdssamhällets förmåga att stå på sig och utveckla aktiva egna vägar in i framtiden var grunden till att den nya fastigheten planerades så omfångsrik.  
Det går  inte  att bortse från att bolaget gjorde en kulturfientlig kupp och utestängde  Sjöhusföreningen från centret. Eller från att bolaget tvingade föreningen att ge tillbaka EU-bidrag som hade möjligjort att centret blivit klart enligt planerna. 
Inför att förverkligandet närmade sig  sin fullbordan och kulturorganet skulle  flytta in,  överskred bolaget sina befogenheter och missbrukade både tid, pengar och mänskliga resurser. Man har fortfarande inte framfört några sakliga motiveringar till de egendomliga anklagelser man fabricerade i april, utan kallt kastat planeringsarbete och kontaktnätverk från sex  år i sjön.  Kan detta med bästa vilja kallas  effektivitet eller resursoptimering?
Det  mest skrämmande är att kulturutfrysningen skedde efter att en stor finlandssvensk kulturfond kommit med för understöda kulturhuset. Hundratals människor har reagerat med stöd för föreningen. Insändare - liksom ledare i Hbl, ÅU och Abl - har påtalat det underliga i fastighetsbolagets agerande. Under hösten har även Jutta Zilliacus, Micaela Westerlund och Kerstin Smeds ( i ÅU  den 18.9, 22.9. respektive den 7.10)  efterlyst klargörande svar från fastighetsbolaget. Men bolagsparterna har tigit.   

Den goda sidan av den finlandssvenska ankdammen är att den är en relativt välmående kultur fylld av personliga nätverk. Livsnerven bygger på kontakter,  förtroende och samhörighet.  
I Korpoströmsfallet har fastighetsbolaget  lyckats söndra och fragmentarisera sociala nätverk i en hel region. Man har tömt ut innehållet i skärgårdens eget  framtidsprojekt i sjön. Man har omyndighetsförklarat de åboländska kulturarbetarna och bedrivit en maktpolitik som liksom tvingar folk att  ta ställning för eller emot. Så skapar  man destruktiva och låsta grupperingar med uppgivenhet och cynism som naturliga följder.  Av allt att döma äger bolaget varken den kulturella eller sociala kompetens som gör att man  skulle inse hur man river ned och blockerar det grundläggande sociala kapitalet. Speciellt  i en liten kultur är  detta en dyrbar, men också mycket sårbar, resurs.  Bolaget tycks idag inte heller längre förstå  vilket engangemang eller slitarbete varje lyckat kulturprojekt bygger på.  
Det verkar  nu som om man idag ser på verksamhet  som korta konsultuppdrag och uthyrning av  lokaler.  Då räcker enskilda kulturevenmang och kongresser långt.
 
I första hand är det skärgården som får skörda resultatet och Korpios kommun som är den stora förloraren. Tidigare stod skärgårdsscentret för framtidshopp och nya möjligheter.  Idag väcker blotta ordet Korpoström  hos många olustkänslor och obehag. 
Att finansiärer utifrån toppstyr ett viktigt skärgårdsprojekt vittnar inte bara om förakt för kulturarbetare, utan också för skärgårdsbefolkningen. Handlingssättet är   så långt från EU-programmens inrikting på regional utveckling och demokratiska processer som man kkan komma. Det  har varit fråga om en desstruktiv maktpolitik  som skrämmer folk till underordning och helt brister i förståelse för vad en  livskfraftig kultur lever av och genom. 
Man bör också fråga sig om det faktiskt är representanterna för två stora fonder/stiftelser som skall styra utvecklingen i skärgården? Om det är rätt att regionala parter förvandlas till pantfångar i  projekt de själva dragit igång?  Eller sparkas ut just när deras arbete behövs som mest? Skall kulturarbetare som i åratal arbetat upp ett projekt kunna avpolleteras utan sakliga grunder?  (Själv har jag dessutom  blivit förtalad offentligt, men många flere har under denna kris blivit lumpet åtgångna.)
Fallet Korpoström har blivit liktydigt med maktmissbruk. Det kan inte vara Svenska kulturfondens uppgift att i ett sent skede komma in i ett projekt för att stöda ett bygge och sedan börja motarbeta själva projektet.  För den finlandsvenska kulturens överlevnad är frågan om kulturfonden verkar för eller mot kulturen en ödesfråga. Vill vi ha en framtid?

Mariella Lindén