Håkan Eklund				INLEDAREN

(Bild nr 1/01)

Höstens debatt om finlandssvensk identitet och kustsvensk kulturtillhörighet som avhandlats på seminarier och i dagspress indikerar att det självklara inte alltid är så självklart. Inte ens för finlandssvenskarna själva, ättlingar till en gammal kustsvensk kultur. Som fortfarande lever och mår.
Elementär kunskap om skillnaden mellan nationalstat, nationell identitet och gamla naturliga kulturregioner med stark regional och etnisk identitet är något som kräver en ständig upplysningsverksamhet: att det varken är onormalt eller onaturligt att en nationalstat med unga gränser är uppbyggd av ett antal folk med olik tillhörighet. Och att naturliga regioner också kan vara gränsöverskridande, som vår kustsvenska. Vardagsrealiteter åtminstone för ålänningar och svenskösterbottningar.
Att många ur majoritetsbefolkningen i Finland fortfarande inte tycks (vill?) förstå varför det finns en kustsvensk befolkning med hemortsrätt i landet är synnerligen märkligt. Liksom att det finns samer i Lappland. Hur skall Finland klara av att hantera ett EU-koncept med massor av länder, regioner och kulturer, om det råder oklarheter om det egna landets förhållande? – samt accepterar att alla medborgare inte måste vara stöpta i samma form. Inte ens med samma språk
Ur debatten kan man också ana sig till att allt fler urbana finlandssvenskar i södra Finlands finskspråkiga miljöer verkar ha tappat kunskapen om sitt ursprung och börjat ifrågasätts det självklara i en finlandssvensk identitet, som har sin koppling till nationalstaten. Kanske alla vi som vet vem vi är borde kalla oss för kustsvenskar istället? Det är ju där våra rötter hittas. Dessutom har vi våra regionala identiteter. 
Den som levt eller lever i förskingringen utomlands lär sig snabbt att vi alla har många olika identiteter, som nödvändigtvis inte står i konflikt med varandra.
De åländska amerikaemigranter som Eva Meyer skriver om i detta nummer bekräftar detta i all sin tydlighet. Etableringen av Ålands emigrantinstitut är också ett strålande bevis på vad hemkänsla kan åstadkomma, med behov att dokumentera kulturtillhörighet och livsöden. Samtidigt får alla emigrantättlingar med anknytning till Åland en chans att ta reda på var rötterna finns. Ett motsvarande emigrationsinstitut borde också etableras i Österbotten, där emigrationen i vissa kommuner varit minst lika omfattande. Tack och lov har vi JT-journalisten och författaren K-G Olin som i en enda person utgör ett helt emigrationsinstitut! I hans senaste bok, Egen lyckas smed, som handlar om finlandssvenska emigrantföretagare i Oregon, USA har han en namnlista på 8000 finlandssvenska Oregonfarare. I boken Guld och röda skogar (2002) som handlar om Kalifornien har Olin en namnlista på 15 000 finländare, de flesta finlandssvenskar.

			* * *
Forskaren Markku T. Hyyppäs forskning kring kustfolkets ”Mumindalsfenomen” är mycket intressant, och känns inte alls främmande för oss som till vardags utgör en del av denna värld: ”Finlandssvenskarnas goda hälsosituation beror på deras tillit till sina medmänniskor, deras samhörighetskänsla och aktiva deltagande i frivilliga organisationer; allt sånt som kallas socialt kapital”.
Det var just i denna positiva anda som Korpoströmsprojektet i Åbolands skärgård föddes 1997-1998; av eldsjälar och kompetenta resurspersoner med rötter och samhörighetskänsla i den åboländska skärgårdskulturen. De ville åstadkomma ett nyskapande och modernt kulturcentrum som skulle bli en kraftkälla för skärgården i framtiden. Via det sociala nätverk och kapital som fascinerar forskaren Hyyppä, samlade Mariella Linden, Martin Öhman och Christer Nyback med flera ihop åboländska skärgårdsexperter och kultursakkunniga för att skapa den levande mötesplats som den västra skärgården så väl behöver – ett kulturhus för en genomtänkt året-om verksamhet. 
Ända tills i år var Korpoström ett namn med positiv laddning; alla med intresse för genuin skärgårdskultur var med på noterna. Äntligen skulle Korpo och skärgårdens glesbygd få det de så länge väntat på. 
Att ett projekt med så positiva förtecken, så väl förankrat i regionen, gräsrötterna och det sociala kapitalet, sen skulle torpederas ”uppifrån”, från kulturelitens Helsingfors shockerade hela regionen! I ett huj inkompetensförklarades Åboland och dess nätverk av skärgårdskulturkompetens, eldsjälar och kulturaktiva. Inte nog med det: verksamhetsledaren vuxenmobbades och förolämpades i offentligheten på ett sätt som känns främmande i Svenskfinland – dessutom från kretsar som vi trodde var det mest svenska som fanns i Svenskfinland!? Ponera att Mariella Linden skulle ha varit en man med motsvarande meriter och aktiv medlem i det kustsvenska partiets inre krets: ett sånt nätverk skulle ha omöjliggjort det människoförakt som nu exponerades. Vilka signaler ger det? Har kunniga kvinnor inget värde? År 2004? Allt detta har skapat en nyans av olustkänsla i namnet Korpoström som är svår att beskriva. 
Samtidigt exponeras förstås ett nytt forskningsfält: maktmissbrukets och rädslans landskap som utgör bakgården till den välpolerade finlandssvenska fasaden. Trots att de flesta av oss trodde att hövdingarnas klassiska maktspråk att söndra, härska och förtrycka (kvinnor) inte längre hör hemma i modernt ledarskap – är det tydligen en vardagsrealitet också i Svenskfinland, som via Korpoströmsprojektet så obarmhärtigt avslöjats. 
I dagens materiella och individualistiska samhälle växer inte kompetenta eldsjälar på träd; Svenskfinland har heller inget överskott på mariellalindenare och sjöhusföreningar med motsvarande skärgårdskulturkunskap, som Korpoström skulle ha behövt för att fungera som ett modernt och levande kulturcenturm. Året om. Och med kontakter och nätverk i ett stort kulturområde. Det är många i Finland som kan bygga upp en basutställning, men det behövs massor av lokala gräsrötter och eldsjälar i regionen för att hålla igång ett kulturcentrum i glesbygdernas glesbygd. Och det krävs mängder av positiv energi; varifrån skall den nu tas? Från Helsingfors? Vilka signaler vill ”kultureliten” egentligen ge till Svenskfinland? Är det meningen att kreativa och självständigt tänkande finlandssvenskar som har en avvikande åsikt om det som hände i Korpoström, och inte accepterar destruktivt översitteri, nu skall tystas ner och frysas ut?
Det feodala och ålderdomliga ledarskapskoncept som avslöjats i samband med kultursatsningen i Korpoström får inte tillåtas förgifta framtiden i Svenskfinland. Eller är det kanske ok?

			* * * 

I seminarierapporten ”Kontakt och konflikt i skärgården” (Nordiskt symposium om skärgårdsfrågor 20-21.9.1986) skriver Christoffer Taxell i artikeln ”Samhällsutvecklingen och skärgården” följande tänkvärda ord: 
”Varför skulle insikten om skärgårdssamhället och skärgården överhuvudtaget vara särskilt stor just i förvaltningen, bland vetenskapsmän eller i organisationer utanför regionen. De har säkert också något att ge. Men den kunskap som finns samlad i skärgården är ändå förmer. Det gäller att förena två ofta motsatta poler. – Det förutsätter att vi som kommer utifrån skall visa respekt för dem som lever sitt liv i skärgården, lära oss att lyssna och samtala – inte ge direktiv och bestämmelser. Däri ligger möjligheten att gå från konflikt till kontakt.”
Tänkvärda ord som kunde ha räddat Korpoström.
Den främsta utmaningen för dagens ledare är att leda och bemästra förändring. Här rekommenderas Åbo Akademis ledarskapskonferens Kompetens 2004 som i höst anordnas av Fortbildningscentralen för nionde gången. Årets tema är Ledarskap i förändring (www.abo.fi/fc/kompetens).