Cecilia Lundberg

ÖSTERSJÖN - ung och känslig fången i övergödningens klor

När jag var barn på 1970- och 80-talen var den största katastrofen som kunde inträffa under båtutflykterna i skärgården att den allra bästa badviken var upptagen av annat båtfolk. Dagens barn får vara glada om det alls går att doppa sig i havet en het och stilla högsommardag då flottarna med algblomningar driver över öppna fjärdar och ansamlas bland strandstenarna i skyddade vikar. 

Övergödning eller eutrofiering - ett grekiskt ord, eu betyder mycket och trope betyder näring - är ett allvarligt hot för vår miljö. Problemet skiljer sig dock från annan förorening, som exempelvis olja och miljögifter, eftersom själva orsaken egentligen inte är ett problem. Vi vet alla att näring är en förutsättning för liv. Det är då näringstillförseln överskrider behovet  som det naturliga systemet rubbas. Allt som har frodats tack vare överflödsnäringen skall också kunna tas om hand och brytas ned av det biologiska systemet. Detta är ju egentligen enkel matematik. Hur har vi då lyckats driva problemet till sin spets på kort tid? 

Allmänningens förbannelse
I traditionell mening ägs havet av alla och ingen. Många hävdar rätten till havets resurser, men få vill bära det yttersta ansvaret. Allt sedan människan lärde sig ta sig fram på vatten har havet varit en symbol för frihet och oberoende. Marina djur kan inte hängnas in i vare sig fiskevatten eller nationsgränser. Därför har enskilda individer, liksom enskilda stater, varit ointresserade att ta på sig ett ansvar, eftersom näring och gifter kan transporteras långa sträckor från utsläppet innan havsmiljön påverkas. 
Livet under havsytan är en okänd värld för de flesta av oss och det vi inte ser och känner till bryr sig många inte heller i. Alltför länge har kortsiktiga ekonomiska intressen fått råda utan minsta kunskap eller respekt för komplexiteten i marina ekosystem. 
Som den svenska havskommissionen uttrycker det i sitt slutbetänkande från 2003: ” Havet är ett offer för allmänningens förbannelse”. Nu när utvecklingen har kommit ifatt oss är det dags att börja städa. Vi får bara hoppas att vi inte börjar för sent. 

För mycket av det goda
En berikning av näring behöver inte innebära en miljökatastrof. Sjöar och vattendrag kan helt naturligt vara övergödda. Problemet är den kulturella övergödningen som männikan åstadkommer. Eutrofiering är inget modernt dilemma. Sedan människan blev bofast och började gödsla sina odlingar har extra näring runnit ut i omgivande vatten. Näringstillförseln har dock hållit sig inom rimliga ramar fram till det senaste seklet. 
Eutrofieringen startar med en ökad tillgänglighet av fosfor och kväve i vattnet. Dessa näringsämnen binds upp i vattenvegetationen. Snabbväxande alger, främst ettåriga trådalger, och växtplankton tar till sig näringsmängderna och frodas. Trådalgerna breder ut sig på grunda bottnar. De skymmer sikten för långsamt växande fleråriga alger och kan på sikt helt konkurrera ut dem. Blåstång (Fucus vesiculosus) och ålgräs (Zostera marina) är två av de drabbade arterna. De utgör viktiga födo-, yngel- och skyddsplatser för evertebrater och fisk. Försvinner dessa arter missgynnas även de arter som drar nytta av dem. 
På öppet vatten tas näringen främst upp av växtplankton. Under längre perioder med varmt och lugnt väder bildas massförekomster av dessa mikroskopiska organismer på vattenytan – det som vi benämner algblomning. Beroende på art kan dessa blomningar vara giftiga. I Östersjön är det cyanobakterier – eller blågröna alger – som kan vara giftiga och producera levertoxiner.
Då alger och plankton dör sjunker de till bottnen. Trådalgerna slits enkelt loss från sina underlag av vågor och kan klumpa ihop sig till flytande, ruttnande ansamlingar i skyddade stränder eller som så kallade drivande algmattor på grunda bottnar. Då stora kvantiteter av biologiskt material skall brytas ned, krävs likaså stora mängder syre. Då syremängderna inte räcker till blir nedbrytningen anaerob med hjälp av svavelbakterier. Restprodukten är svavelväte (H2S), en ytterst giftig, färglös gas. Några få molekyler räcker för människan att känna igen lukten: ruttna ägg. Ingen överlever i syrebrist och svavelväte. Mobila kräftdjur och fiskar kan fly, men stationära djur som musslor och maskar stryker med.

Östersjöns förbannelse
Östersjön är ett välutforskat havsområde, därför känner man också till eutrofieringsproblemet sedan länge. Försämrade syrehalter, förhöjda näringsmängder, minskat siktdjup och utarmade eller utslagna organismsamhällen förekommer i hela Östersjön, men effekterna och följderna varierar också regionsvis. Trots att Östersjön är ett litet innanhav är det inte att betrakta som en uniform vattenmassa. Kusttyper samt skillnaden mellan kustområde och öppet hav påverkar eutrofieringen. En skärgårdskust som vi har i sydvästra Finland och på Åland fungerar som ett filter mot den öppna Östersjön. Näringsämnen bibehålls, omformas och lagras på plats istället för att snabbt föras ut till havs. Längs en öppen kustlinje som påträffas i Baltikum och södra Östersjön är förhållandet det motsatta. 
Ute på centrala Östersjön är cyanobakterieblomningar på ytan och syreproblem på de djupa bottnarna vanliga. Syrebristen är en kombination av eutrofiering och stagnerat vatten på grund av de endast sporadiska inflöden av nytt, syrerikt vatten från Nordsjön. 
Att just vår Östersjö är så illa drabbad kan förklaras med att Östersjön geologiskt sett är ett mycket ungt hav. Under sin 10 000 åriga historia har miljön varit ömsom söt och ömsom salt. För 4000 år sedan var Östersjön ett näringsfattigt hav med klart och betydligt saltare vatten än idag. Landhöjningen har gjort de danska sunden trängre och vattenutbytet begränsat. Idag tar det omkring 25-30 år för allt vatten i hela Östersjön att bytas ut. Salthalten sjunker följdaktligen successivt från 35 promille i Kattegatt till 8 i södra Östersjön och vidare till helt sött längst in i Finska viken och Bottniska viken. 
Ett ungt hav har givetvis också unga ekosystem och det tar tid för organismer att anpassa sig till en ny omgivning. Det bräckta vattnet gör att bara ett fåtal arter kan anpassa sig här. Att innanhavet därtill är litet och grunt förbättrar inte förutättningarna att kunna stå emot det tryck som extra näringsämnen i kombination med miljögifter orsakar. Östersjön är ett känsligt hav och därför får negativa förändringar i miljön mycket drastiska konsekvenser. 
Om själva Östersjön är litet till sin areal, är avrinningsområdet desto större, närmare fyra gånger så stort och sträcker sig in i Tjeckien, Slovakien, Ukraina och Vitryssland. Med andra ord länder som inte gränsar till själva Östersjön. 
Östersjön har haft en fast mänsklig bosättning sedan inlandsisen började smälta. Ett alltmer effektivt nyttjande av naturresurserna har pågått sedan Medeltiden. Från slutet av 1700-talet har befolkningen stadigt ökat och nu är belastningsgraden större än någonsin. Det bor omkring 16 miljoner människor inom 10 km från Östersjöns kuster. Räknar man hela avrinningsområdet uppgår befolkningen till omkring 85 miljoner.

Krav 1: utsläppsminskning 
På hundra år räknar man med att den årliga kvävetillförseln till Östersjön har ökat 4 gånger och fosfortillgången 8 gånger. De största källorna är luftburet nedfall, avrinning från jord- och skogsbruksmark samt orenat eller otillräckligt renat avloppsvatten från hushåll och industrier. Det atmosfära nedfallet består främst av kväve från förbränning. Där spelar trafikutsläpp en betydande roll. 
Östersjöstaterna har enligt flera överenskommelser förbundit sig att halvera sina utsläppsmängder. Enligt Helsingfors kommissionen HELCOM har enbart Estland och Lettland gått i land med minskningen, på grund av en krasch i jordbruksproduktionen i samband med ländernas nyvunna självständighet. Danmark och Tyskland har kommit en god bit på väg tack vare effektiva åtgärder inom såväl jordbruk som vattenrening. I de forna öststaterna håller vattenreningen långsamt på att byggas upp, även om flera större städer fortfarande saknar ordentlig behandling av sitt avloppsvatten. 
Finland och Sverige har visat sig ha längst kvar för att uppfylla utsläppsminskningen. Betraktar vi mängden fosfor och kväve som tillförts Finska viken under en tjugo års period från 1980 till 2000, framkommer det att utsläppsmängderna minskat i Ryssland och Estland. Däremot har näringsmängderna från Finland ökat något. Andelen luftburet kväve till Finska viken har hållit sig relativt oförändrad genom åren. 

Krav 2: tålamod
Allmänt taget har främst tillförseln av fosfor till kustvattnen minskat sedan 1980-talet tack vare förbättringar i den kommunala reningen av avloppsvatten. Kväveutsläppen är svårare att reducera, eftersom en stor del härstammar från diffust markläckage samt bil- och fartygstrafik. Detta till trots har den totala mängden fosfor i hela Östersjöns vattenmassa ökat sedan mitten av 1990-talet och kvävemängderna har varit oförändrade. Detta låter kanske märkligt, men faktum är att stora mängder fosfor finns lagrade i bottensedimenten. Vid syrebrist frigörs denna bundna fosfor och blir på nytt tillgänglig för produktion i vattenmassan och Östersjön börjar göda sig själv.
Det här visar att ingen kan förvänta sig förbättringar på nolltid. Eftersom vi inte till fullo känner till hur naturen fungerar måste vi vara tålmodiga. Olika delar av ekosystemet har olika tidsskalor för en positiv respons. En minskad partikelmängd kan relativt snabbt göra sikten i vattnet bättre, medan en igenslammad sandbotten tar betydligt längre tid på sig att återfå sitt ursprungliga skick. Alla måste vara beredda på att frukterna av dagens åtgärder inte kan skördas förrän om flera decennier. 
Åtgärder måste vidtas både på land och i vatten, såväl nationellt som internationellt. Rekommendationer av EU och HELCOM gör att Östersjöstaterna kommit en bit på väg. Idag saknas tyvärr ett enhetligt system för att följa upp och utvärdera de åtgärder som vidtagits. HELCOM kan inte fatta bindande beslut, bara rekommendationer. Eftersom Östersjöns alla randstater - Ryssland undantaget - nu är EU medlemmar, finns det hopp om att miljösamordningen förbättras. 

Tvärvetenskaplig handlingskraft
Nöjer vi oss med stekt mört på menyn istället för en torskfilé? Är det en god idé med badanläggningar i skärgården när folk vare sig vågar eller vill simma i havet längre?  Det är inte enbart Östersjön som lider utan även vi själva på ett estetiskt, hälsomässigt och ekonomiskt plan. 
Ett komplext problem kräver en mångfacetterad syn och handlingskraft som uppnås genom ett tvärvetenskapligt agerande. Detta är dock ett kliv över en hög tröskel. Olika vetenskapsgrenar har för vana att arbeta inom små fack, utan större samarbete med andra ämnesområden. Nu ställs krav på samarbete och kommunikation. På ett sätt som är begripligt för alla parter. Övergödning har inte verkningar enbart på en biologisk och kemisk-fysikalisk nivå. Problemet kräver också ett ekonomiskt, tekniskt och sociologiskt nytänkande. Vilken teknik är mest hållbar ur miljöns synpunkt utan att hindra människan från att utnyttja naturens resurser? Vad kostar det att rena Östersjön och vilken strategi är mest prisvärd?
Sedan gäller det för forskarna att plocka fram sina pedagogiska kunskaper och förklara detta för myndigheterna och de vanliga medborgarna. Responsen uteblir om vi forskare inte kan lära oss uttrycka oss tydligt. Om vårt arbete inte tas på allvar i samhället, missar det sitt syfte. För att citera Wangari Maathai, Nobels fredspristagare 2004: ”Problemet är att få folk att se hur miljön påverkar deras eget liv och få dem att tro att de kan göra något åt det själv”. 

Det krävs mycket tid och vilja för att Östersjön återigen skall befinna sig på samma näringsnivå som år 1950. Idag vet vi inte ens om det är möjligt. Låt oss börja med att sträva till att ge alla Östersjöinvånare en möjlighet till ett dopp i favoritviken varje sommar. 
 
Cecilia Lundberg är ...

Bild nr 1/ xxx (bildfil ”Fucus och Aurelia”)
En undervattensvy värd att sträva efter. Friska tångruskor och öronmanet i Skärgårdshavet, oktober 2004. © Johan Lindholm.

Bild nr 2/ xxx (bildfil ”Fucus”)
En vanlig syn idag. Tångruskor övervuxna av trådalger. Skärgårdshavet, juni 2004. © Johan Lindholm.

Bild nr 3/ xxx (bildfil ” Hamnskar”)
En vacker yta döljer övergödningens framfart på djupen. Åländska klippor. © Cecilia Lundberg

Bild nr 4/ xxx (bildfil ” strand”) 
Skärgårdshavet. © Cecilia Lundberg.

Bild nr 5/ xxx (bildfil ”nolesto”)
Västra Houtskär. © Cecilia Lundberg.

Bild nr 6/ xxx (bildfil ” linden”)
Skeppet Linden utanför Mariehamn. © Cecilia Lundberg.