Vårfågeljakten; fångstkultur eller fritidsnöje?
	
	Allt sedan urminnestider, och även långt före det, har skärgårdsbons överlevnad hängt på förmågan att ta för sig av säl, fisk och fågel. Den här artikeln handlar främst om sjöfågeljakten som resursutnyttjande i det förgångna, samt om jagandet som traditionsbevarande fritidsnöje i en tid av materiellt överflöd och socioekonomisk turbulens, – sett ur åländskt skärgårdsperspektiv. Skribenten är naturvetare och pensionerad fåruppfödare, skärgårdsbo sen 1974.

	Urålänningarna, som slog sej ner här på de första öarna för 7000 år sedan, var fångstmän, förmodligen mest intresserade av ett överflöd på grönlandssäl och vikare. Men för sitt dagliga uppehälle fiskade de torsk, sill, lax m.m. och fångade fågel bl.a. ejder, svärta, alkor, gäss och svanar. Gravfynd från stenåldern visar att särskilt fåglar användes också i rituella sammanhang.
Fåglarna fångade man med snaror, håvar, nät, pilbåge eller slog dem helt enkelt med käppar på boet eller under ruggningen. Fågelfångst kunde bedrivas t.om. av barn och gamla kärringar.
	Uppgifter om organiserad massfångst av fåglar hittar man från historisk tid när fågelnäten var brukliga. De var allmogens redskap under medeltiden och kunde tillverkas hemma till en förhållandevis billig kostnad. Enligt en uppgift från prästen på Värmdö, Samuel Ödmann, värderas  ett nät till motsvarande ett hundratal allor, ett antal som lätt kunde fångas på en morron. Hur nätfångsten gick till, kan man läsa om i en avhandling försvarad av J. Gummerus vid Åbo Akademi 1769:  Siö-Fogels Wård och Ans i Finska skärgården. Avhandlingen var skriven i tidens anda med tonvikt på hur man kunde dra största nyttan av skärgårdens fågelrikedom. ”Slike fogelnät äro gjorda av blekt linnegarn 30 a 40 famnar långa til 5 a 6 famnars högd, maskens widd til 3 a 4 tum. Dessa nät uppställes och upspännes uppå vattnet om nätterna, twärt ofwer små sund, och far en karl med båt i dagningen, som skrämmer up fogelen til flygt, då twänne andra karlar ywar på sin ände af nätet passa up, och när fogelen kommer skocktals flygande i nätet, nidfälla de nätet på dem,då 40 a 50 par Ahlfogel på en gång kunna fångas.Fogelen skyr icke dessa nät, såwida de skina hwita mot dagen och solen, utan fast mera flyger han åt dem. Köttet af denna fogel är så godt, som af änder, äfven som dess fjäder upgå i godhet emot fjäder af Willgäss.
	Fågelnätens popularitet byggde på den ofantliga tillgången på fåglar som vår och höst drog fram genom sunden,  som än idag har kvar sina namn: Flugsund, Flåghålet, Flöcksund, Flögedet, Flöjskär o.s.v. Tydligast syns sambandet med fågelfångsten i Flågnätihålet eller Flyktstångshålet. Sockennamnet Föglö (trad. Fögel) syftar kanske också på föglandet fast det tagit en sväng via tyskan. Skärgårdsborna betalade också skatt till Kastelholms slott, förutom med salt eller torkad fisk, även i form av rökta fåglar, två fåglar per hushåll.
	Under senaren hälften av 1600-talet började vettaskyttet breda ut sig, men de hängivna nätföglarna såg inte det ökande skjutandet under vårtiden med blida ögon. Man ansåg att oväsendet skrämde bort fåglarna ur skärgården. När allmogens innehav av eldvapen på 1700-talet blev allt vanligare, försökte man stävja missbruk med en s.k. bösskatt. Men Gustav III ödesdigra beslut 1789 att släppa jakten fri i hela riket, kullkastade alla försök till reglering. Det mesta av klövviltet på land utrotades eller blev ytterligt sällsynt, och både skogsfågel- och sjöfågelbestånden ansågs ha minskat i den svenska östersjöskärgården. På Åland utrotades både älg och rådjur.
 Ännu 1786 beskrev läkaren och naturforskaren P.G.Lindroth under en resa i den åländska skärgården läget så här: 6 maj. Klofskär, en lång sträcka med skär af stor och vidloftig skärgård. Här fants den aldra största myckenhet af sjöfoglar som på något ställe af åländska skärgården möjeligen kan finnas. Hela fjärdarne voro dermed övertäckte, fogel vid fogel, och ett så beständigt sorl af Allornas och Gudungarnas skrikande som någonsin på en marknad.. Den som för nöje uti jagt åstundar skjuta mycket sjöfogel af Al-och Ådfogel, bör ej söka annat ställe än det här.
 Det året var våren sen och isarna låg ännu kvar i skärgården. I Kökar fick Lindroth bekanta sej med vettaskyttet, som han menar var mera allmänt här än på andra ställen. ”Hvar och en karl, till och med små pojkar af 10 -12 år kunna här skjuta, alt med lodbössor, hvarvid de hvar afton öfva sig med målskjutning, då de äro hemma”. För själva fågelskyttet ”far bonden ut i första dagning om mornarne uti båt med son och doter eller dräng och piga” och rustar upp vettaskåran och sätter ut 15 -30 fjädervettar ungefär som det görs än idag. ”Så snart några foglar synes komma på längre håll flygande, börjar karlarne med de vanlige orden Kock,Kock,Kock för Gudungars, och Jackallah
för Ahlfogeln, att ropa och låcka.....hvaraf foglarne ganska lätt dit lockas att nedslå bland skyttens vettar, alltid till någons lifs förlust af den mordiska kulan”.  Under tiden sitter ”qvinfolket uti båten bakom någon annan udde.... vid sitt arbete som merendels är strumpestickning, och passar på att fara ut och upphämta så fort karlarna skjuta. Kökars-boarne hålla sig merendels ute natt och dag jämt hela veckan igenom. Hustrun är emellertid sysselsatt med att flere gånger i veckan fara till sitt folk med mat, emellan det hon sköter hemsysslorna”. 
 Sjöfågeljakten kunde pågå, jämsides med vårbruk och fiske, från den första ”yppnon”i mars till midsommartiden. I Föglö och Kökar skulle i stort sett alla karlar ut på fågeljakt, t.o.m. prästen och klockaren.Utöver det dagliga behovet av färsk fågel, saltade man in i tunnor till vinterkost. Jaktens avkastning syns inte mycket i skattelängderna, endast en mindre del gick till försäljning. Under senare hälften av 1800-talet kunde man på det vidsträckta skärgårdshemmanet Klovskär salta in upp till 500 par fåglar. Här, liksom på andra stora hemman i ytterskärgården, bedrevs jakten på särskilda skjutanland, medan andra holmar fredades för ägg- och duntäkt. Man samlade in ”tunntals” med åd-, skrak-, mås- och tordmulägg, men alltid så att fåglarna kunde värpa kullen full och ruva ut den. Grisslorna fick ruva ifred, men istället krokade man senare fram de feta ungarna till kalasmat.
Så här ordnat gick det inte till runt byalanden,där konkurrensen om tillgångarna var stor. Visserligen hade varje hemman sina egna holmar, men i synnerhet längs farlederna florerade tjuvskytte och boplundring bland obesuttna och, inte minst, militärer,tullare och sjömätare. Ett undantag var endel lots- och fyrplatser med fast bosättning, t.ex. Lågskär och Signilskär, där man vinnlade sej om fågelbeståndens välmående. Så var fyrmästaren på Lågskär, ”ejdrarnas beskyddare”, H.Mangelus välkänd för att under sin tjänstgöring 1861 -1899 hjälpt ejderbeståndet att öka från 1 till 800 bon.
 	Sedan gammalt hade åländska skärgårdsbor vissa lättnader när det gällde bestämmelserna om sjöfågelns fredningstider. I början av 1900-talet var allt matnyttigt vilt fredat, enligt finsk jaktlag, under reproduktionstiden, med undantag av: ”knipa, svärta, sjöorre, vigg, hvitbuk (bergand)
och alfågel under sträck och för vettar i skärgården, samt ejderhane eller gudunge i Ålands skärgård”.  Första världskriget innebar en hård åderlåtning av sjöfågelbestånden, men 1925 fick det självstyrda Åland en egen jaktlag och 1927 en fågelskyddsförening, som började arbeta för inrättande av skyddsområden för sjöfågel. Detta ledde, tillsammans med privata fredningsinitiativ, till att fågelstammarna sakta började repa sig under 30-talet. Men andra världskriget innebar åter en katastrofal nedgång för sjöfåglarna. I matbristens Finland blev de igen en handelsvara och både tjuvskyttar och endel skärgårdsmarkägare hänföll åt en hejdlös rovdrift och bopundring. De kalla vintrarna -39-40 och -41-42 samt krigshandlingarna med påföljande talrika oljeutsläpp, tog även de sin tribut bland de övervintrande sjöfåglarna i södra Östersjön och längs Nordsjökusterna.
 	Efter kriget, när stora delar av skärgården runt Åland var praktiskt taget tomma på ejder och svärta, tillgrep landskapsnämnden kraftfulla fredningsåtgärder och inrättande tillsammans med skärgårdens nya fågelskyddsföreningar omfattande fredningsområden (c:a 25% av hela skärgården) med avlönade övervakare. Men dessa fredningar gällde ofta bara i fem år. 1950-talet blev så en uppgångens tid för särskilt ejder- och svärtesstammarna. Men redan under 60-talet vände det nedåt igen för svärtan och en trettioårig nedgångsperiod började, med undantag för några goda år i mitten av 1980-, och -90-talet. Nedgången tycks till en del sammanfalla med den åländska vårjaktens glansdagar under 1970- och 80-talen då man årligen sköt 20 -25 tusen svärthanar, som var det populäraste bytet. Det totala svärtesbeståndet i Finland uppskattades i slutet av 90-talet till c. 14000 par, men sannolikt underskattades det åländska delbeståndet betydligt. M.Nordberg, 2002, anger mycket höga siffror för det åländska beståndet, men det är möjligt att inventeringarna delvis inkluderat rastande, genomflyttande grupper, eftersom svärtans vårflyttning pågår in i juni.
 Gudingen, som kommer nästan lika högt i fällningsrapporten, visade en fortsatt kraftig ökning i hela östersjöområdet och c.200 000 par i Finland, ända till omkring 1995 när vändningen kom. Även om man på Åland inte officiellt anser sig kunna se någon nedgång, visar taxeringarna både i Finland och Sverige att stammen minskat med 40- 50% de senaste tio åren. Orsakerna till ejdrarnas enastående ökning har förklarats med minskad avskjutning utmed flyttvägarna längs Sveriges syd- och ostkust, samt Östersjöns ökande produktion av biomassa. Faktorerna bakom den kraftiga minskningen är ännu delvis oklara. Svensk forskning har visat att många ejdrar lider av nedsatt kondition och B-vitamin underskott inför vårflyttningen. I den mån ådorna överhuvud anländer till häckningsplatsen, är många så försvagade att de inte skrider till häckning, alternativt avbryter ruvningen eller dör på boet. Följden är en starkt minskad ungproduktion vilket man noterat bl.a. i hela Stockholms skärgård. Även en växande havsörnstam antas bidra till ett ökat antal  misslyckade häcknigsförsök.
	En av de förr viktigaste vårjaktsarterna, alfågeln, har under senare delen av 1900-talet visat konstant sjunkande antal i de västra sjödistrikten. Stränga vintrar, oljeutsläpp och jakt har i hög grad påverkat  antalet allor: sedan 1930-talet torde det i Finland häckande alfågelbeståndet ha minskat till mindre än en tiondel. Även om antalet övervintrande allor i Östersjön idag uppskattas till mellan  2  och 4 milj., vet äldre skärgårdsjägare att de flockar som i maj samlas i våra skärgårdar bara är en liten spillra av gamla tiders svärmar. Huvuddelen av Östersjöns vinterallor sträcker mot NO via Baltikum och Finska viken till häckningsområdena på den ryska tundran. I Finland uppskattas häcka max.2000 par, lika många i Sverige där arten är rödlistad. Det norska beståndet kan överstiga 5000 par. Att på basen av hela Östersjöns vinterpopulation faställa en vårjaktskvot på Åland, slår direkt mot det minskande nordfennoskandiska beståndet.
Viggen, som har varit skärgårdens nästvanligaste andfågel, visar en beståndsutveckling som liknar ejderns.Efter en uppgång under 1980- och -90-talen, minskade inlandsbestånden med hälften under 2010- talet medan viggarna i skärgården förefaller att klara sej bättre. Samma trend kan skönjas i hela Östersjöområdet.
För skrakarnas del tycks situationen också likna ejderns och svärtans, en tydlig minskning från senare halvan av 90-talet.

Som det framgår av ovanstående översikt, är vårjaktens traditionsbakgrund mycket stark i skärgården. För många äldre skärgårdsbor är det ett måste att rusta sej ut med bössa och vettar när förstamajmorgonen randas. De har också vinnlagt sej om att inviga sina barn och barnbarn redan i späd ålder i jaktens ritualer. Därför var det ett hårt slag för dem när EG-domstolen 2005 bestämde att vårfågeljakten måste upphöra i enlighet med fågeldirektivets bestämmelser. Som en liten tröst glömde(?)domstolen att nämna alfåglarna i sammanhanget. Därför beslöt Ålands landskapsregering att tilldela de drygt 4000 jägarna en jaktkvot på 1 -2 allor för våren 2006. Det av många fågelvänner efterlängtade lugnet i skärgården uteblev. Många jägare insåg fort att kontrollen var närmast obefintlig. Sålänge man inte granskats av sjöbevakningen, kunde man ju skjuta sin kvot om igen nästa dag, och nästa....! Till bilden hör att alfågeln inte tillhör den åländska häckfågelfaunan och de allor som passerar Åland under våren, är en del av den hotade nordfennoskandiska populationen.

	EU:s fågeldirektiv har bl.a. som syfte att skydda fåglarna under vårsträcket till häckningsområdena och under själva häckningen, vilket de nordiska jägarorganisationerna kom överens om redan för hundra år sedan! Men – direktivet lämnar ett kryphål: det är tillåtet att fälla ett litet antal av en art som inte kan jagas på hösten. En kärna av jaktivrare övertalade landskaps- regeringen att genomföra en ”vetenskaplig studie” huruvida ejderhanar kunde jagas på hösten. De utkommenderade jägarna konstaterade att gudingarna inte syntes till på de traditionella skytteplatserna runt häckskären och därmed inte kunde jagas. Vad man inte brydde sej om var att tiotusentals gudingar sedan midsommaren och in i september låg i de yttre havsfjärdarna. De var inte jaktbara enligt gällande regler,-- om de nu överhuvud fanns där! Även alfåglarna samlas tidvis i havsbandet i större eller mindre flockar under oktober-november.
Alltså beslöts att tilldela jaktkvot på 3000 gudingar och 4300 allor till våren 2011. Övervakningen skulle jägarna själva delvis stå för genom att dagligen telefonledes rapportera antalet fällda fåglar,
och sjöbevakning och polis skulle se till att reglerna följdes (med 2—3 patruller bland 4000 jägare på 6000 holmar!). 
Idag har röster höjts för att också favoritbytet svärtan skulle inkluderas i jaktkvoten, något som skulle stå i bjärt kontrast till populationstrenden. De svärtor, kanske 5-10 tusen, som under jaktperioden i maj passerar och rastar i den åländska skärgården kan inte räknas in i det åländska beståndet och bör därför inte heller utsättas för jakt. Det lilla antal ungkullar som man ser i juli är mindre än10% av antalet par som kan räknas i slutet av maj, vilket indikerar mycket svag reproduktionsframgång hos arten i skärgården.

Det råder en allmän uppfattning i åländska jägarkretsar att jakt och isynnerhet vårjakten är en intern fråga för det självstyrda Åland. Självfallet kan detta inte gälla flyttfåglar, vilkas förvaltning är en internationell angelägenhet, som i EU regleras bl.a. genom fågeldirektivet. Att på Åland framhärda med att bryta mot etiska principer för behandling av vilda djurpopulationer och att söka efter kryphål i regelverken för jakt, är inte hedrande för ett samhälle som vill framstå som ett föredöme när det gäller hållbar förvaltning av de levande naturtillgångarna. För den miljömedvetna besökaren 
klingar slagorden om en grön ö i ett blått hav  ihåligt när det uppenbaras att man här har för sed att, under den känsligaste häckningstiden, möta de till fest skrudade fågelskarorna med hagel och krut när de återvänder för sitt livs viktigaste uppdrag, att fortplanta sitt släkte.
	Det kan inte vara ovidkommande för Åland som turistmål, att man i Sverige med stigande skepsis och motvilja ser på den åländska attityden mot EU-lagstiftning och fågelskydd och, att man mot allt förnuft, här fortsätter att skjuta återvändande flyttfåglar i skärgården om våren. 
Man bör också minnas att jakt på holmar under våren även påverkar ett 30-tal andra, fredade arters rätt till ostördhet under sin fortplantningstid. Vidare att det för många jägare omhuldade flyktskyttet oundvikligen leder till fler skadskjutningar och även blyförgiftningar bland de djur som lever på i jakten skadade och icke omhändertagna byten.
Många jägare anser att vi ickejägare inte kan förstå dethär med jakt, och därför inte skall blanda oss i deras favorithobby. Men det jaktbara viltet är inte jägarnas egendom trots deras exklusiva rätt att nyttja det. De vilda djuren är allas vår gemensamma nationalegendom som även vi icke jaktfrälsta har rätt att uttala oss om. Våra åsikter om vårjakten behöver inte betyda att vi är emot jakt överlag. På Åland är höstjakt på minst 13 arter skärgårdsfåglar tillåten och accepterad.

Återinförandet av vårfågeljakt kan inte motiveras med försörjningsargument i vår värld av materiellt överflöd. Det hedrar inte heller våra förfäders kamp för överlevnad och försörjning under, för oss obegripligt, mycket bistrare villkor, att vi hanterar de livsuppehållande resurserna som ett fritidsnöje och en lek. Inte heller kan fågelskyttet  framhävas som ett traditionshävdande och kulturellt identitetsskapande element hos skärgårdsbefolkningen när mer än 3/4 av jaktkortsinnehavarna är fastålänningar eller tätortsbor som fjärmats allt mer från sina eventuella skärgårdsrötter.
 
	De signaler som sänds ut över Europa från vårjaktens Åland, kommer att tacksamt noteras av kretsar som aktivt söker skäl och utvägar att kringgå fågeldirektivet och andra av gemenskapen införda begränsningar i nyttjandet av levande natur. För upplysta, naturmedvetna människor är vårfågeljakten idag ett typexempel på urmänskligt beteende, där omsorgen om vildnadens fortbestånd får stå tillbaka för kortsynt, egoistisk egennytta. Skulle man våga hoppas att Ålands nytillträdda regering besinnar sig och förstår värdet av att avstå från en otidsenlig tradition som vårfågeljakten innebär i en värld av ständigt ökande tryck mot vårens budbärare i skärgården.