In this example, a simple model for Swedish is built using Markov chains: 
the transition probabilities between consecutive letters in a text stream 
are estimated from a text sample (first half of the collected works of 
Frederika Runeberg). Then the typing on a qwerty keyboard is simulated 
with a model with probability of hitting wrong key being inversely 
proportional to the distance to the targeted key. Finally, a hidden 
Markov model (HMM) is used for Swedish typing based on the previous two 
modules and the most likely path of states is selected using Viterbi 
algorithm.

S:="Innehåll:


                                        Sid.
Aikyn..................................   1.
Simrith................................   9.
Manala Jungfrun........................  18.
En Dröm................................  27.
Salik Sardar Khans maka................  32.
En saga om Vreden......................  52.
Liljekonvaljen.........................  54.
Qvinnan på Tongatabu...................  57.
Oleandern..............................  67.
Strålbarnen............................  71.
Rankvexten.............................  74.
Myggdansen.............................  77.
Miriam.................................  81.
Tre som flyttade till Sverige..........  87.
Rosen..................................  93.
Indianens qvinna.......................  95.
Elas frågor............................  99.
Lilla Isgumman......................... 102.
Hvad skall den gamla?.................. 107.
Det skönaste smycket................... 108.
Allt hur man tar det................... 114.
Kuhinanuis dotter...................... 116.
Puppan................................. 117.
Vid insjöns strand..................... 119.
Fläktarnes lek......................... 125.
Danserskan............................. 129.
Glasörat............................... 136.
De vackraste händerna.................. 171.
Suomiqvinnan på Saimaudden............. 180.
Blommornas nytta....................... 186.
Harpspelerskans Dotter................. 187.
Facetter af qvinnans lif............... 192.
Jasminen............................... 212.
De vackra orden........................ 215.
Den opp- och nedvända verlden.......... 219.
Aminas dröm............................ 225.
Missionären............................ 228.
Kamtschadalens hustru.................. 233.
Odalisken.............................. 238.
Hildred................................ 260.




Aikyn.


Sakta sjöng aftonvinden \"sof i ro\" för vågen, som vaggade till hvila.
Mellan björkarne syntes, huru solen lekte med en lång guldstrimma öfver
sjön. Rundt omkring stodo blommorna med daggperlor på bladen. Hvilan
sänkte sig öfver jorden med ett sagta sus.

Slumrade qvinnan på stranden? Det visste hon icke, men hon drömde.

En engel stod vid hennes sida; hon reste sig upp för att bjuda engeln en
blomma, som hon bar i sin hand. Det var en ros, en djupt glödande; dess
doft var rik, men på bladen sågos blott några få droppar dagg; så syntes
det.

Engelns anlete tog ett strängt uttryck: \"Känner du mig? det är jag, som
afhemtar hvarje tår, gjuten ur djupet af qvinnans hjerta. Deraf blir
perlor, med hvilka himmelens salar prydas. Andra englar hemta ock
prydnader, rubiner af hjertblod, gjutet för fäderneslandet; smycken af
modersvakor och fadersomsorger och mångahanda dyrbarheter för himmelen,
hvar och en efter sin art. Men, qvinna, du betalar trögt din gärd. Se
huru få droppar synas på rosen. Tider hafva funnits, då äfven du erlade
fullt ditt mått, men redan länge har du icke så gjort. Jag har haft
tålamod med dig. Qvinna, tror du, att du ensam må undandraga dig? Skynda
att fylla äfven ditt mått af tårar.\"

I en skål af demant föllo nu dropparna från rosen, men ack, de nästan
försvunno i botten, så ringa syntes de.

Qvinnan knäföll i bäfvan. \"Himmelens ljusa dotter, var skonsam mot
jordens svaga barn; fordra ej strängt din gärd. Skall jag med tårar
gälda, att mitt hjerta varit så rikt, att det varit fattigt på tårar,
ack då svigtar min själ\".

\"Se\", sade engeln, \"måttet måste fyllas, ännu felas mycket\".

Än en gång bäfvade qvinnan: \"Ljusa engel, låt mig vandra genom tiden,
för att söka; låt mig vandra till solens land, till polens is; låt mig
söka, kanske finner jag någon tår, som fallit obemärkt, hvarmed jag kan
fylla något af måttet. För litet deraf har jag ännu skattat, för att jag
ensam skulle förmå att fylla skålen\". Hon blickade upp, för att läsa
engelns svar i dess anlete, men då föll solens sista stråle darrande
öfver vattnet och nådde hennes öga, och engeln var försvunnen.

Men se, hennes hjerta har sökt de gömda tårarna, de obemärkt till jorden
fallna. Vill du se en af dem, en stelnad droppe från landet vid polen?
Kanske vill du ock sedan se någon af de brännande heta från solens land?

Snöstorm rasar öfver tundran. Ej kan ett menniskoöga öppna sig, att se
dess brusande hvirfvel. Lättare går båtens väg genom ishafvets vilda
våg; då stormen kastar isstyckena som skum, än renens väg nu går fram
genom snöns vågiga afgrund. Främlingen skall resa öfver tundran. Det går
ej framåt. Hans ren stannar, främlingen stannar, vägvisarn stannar. Hvar
skall främlingen och hans vägvisare finna skydd? Skola de begrafvas af
snöstormen? Skola de uppätas af vargarne?

Litet rök synes på snöhafvets yta, på en drifvas spets. Derunder finnes
en menniskoboning. Främlingen och vägvisarn bana väg, stormen kullkastar
dem, de hjelpa upp hvarandra, de hinna småningom tälten.

Der är ljus och der är högtid. Tranlampan lyser, bröllop firas. Det är
den unga fjortonåriga Aikyn, som hennes fader sållt åt den vinde Mirgán.

Främlingen inträder. Inne är varmt. Imman bryter som en ström ut genom
dörren, men försvinner i snöyran. Får främlingen härberge?

Hvad vill främlingen på tundran? Främlingen är en stor herre, har många
papper, är väl zarens närmaste man? Skall han räkna renarna för att
lägga skatt på Samojeden? Främlingen säger, att han vill lära Samojedens
språk. Vill han trolla renarne från tundran?

Aikyn stiger fram på golfvet. Hon bugar sig djupt till jorden gång efter
gång. Hon sjunger med ödmjukt nedslagen blick.

\"Hvart skall den arma föras, måste hon bort, måste hon bort till ett
fremmande hem? Måste hon bort från det gyllne hemmet, från fader och
moder?\"

\"O min fader, hvi sålde du henne, din hvita ren? Hon hade velat arbeta
för dig om dagen, om natten. Hon skulle ju dock varit värd, hvad hennes
lif kostade dig\".

\"Farväl min fader, som varit mig huld; farväl min moder, sörj dock ej
öfver droppen ur ditt hjerta! Farväl broder, ack, hvi skyddade du ej den
värnlösa? Farväl syster, ack, du arma vexer ock till qvinna!\"

\"Så fostrades jag i hemmet, som om jag varit en son, och jag var ju dock
blott en arm flicka. Nu måste jag bort, att bli tjenarinna åt en man!
Farväl du ljufva hem\".

Åter bugade sig Aikyn djupt för den vinde Samojeden, så att pannan
vidrörde golfvet.

\"Du, min herre, som råder öfver Aikyn, krossa dock icke den arma, som
din makt vore. Förakta icke din tjenarinna. Låt henne i ditt anlete se
en mild herres. Var ej sträng mot Aikyn, tala ej till henne som
snöstormen talar till drifvan. Så vis är ingen, att hon ej felar; men
Aikyn vill göra det bästa hon förstår. Vredgas icke, då hon felar\".

Dagar gingo. Främlingen följde med till Mirgáns by och dröjde qvar bland
de många tälten. Han lärde sig Samojedens språk, och han hörde, huru
mannen talade till Aikyn som snöstormen till drifvan. Han såg huru hon
arbetade mera än trälinnans arbete, men aldrig erhöll ens så mycken
vänlighet som trälen.

Främlingen talade till mannen: \"Var mild mot din hustru. Öfverhopa icke
den späda med det arbete, som vore dig sjelf för tungt. Bemöt henne
vänligt, hon är menniska som du\".

\"Skulle jag tagit mig hustru och betalt henne dyrt med trettio renar, om
icke för att ha någon, som hemtar mig ved och vatten och gör mina
sysslor?\" Derpå slängde han till Aikyn ett afgnaget ben. \"Se der, efter
herrn ber för dig, eljest hade du fått vara utan mat en dag till. --
Menniska, qvinnan? Åh, ett orent djur!\"

Främlingen talade till Aikyn på drifvan: \"Mitt hjerta lider af, att se
dig så ung, så fager, misshandlas värre än trälen\".

Mildt slog Aikyn upp ögat och såg på den fremmande. \"Främling, är du af
qvinna född, finns i ditt land icke qvinnor, efter du ömkar mig? Icke
har jag ju värre än andra qvinnor, det är så vårt öde\".

\"I mitt land finnas qvinnor, men de äro dock menniskor. Aikyn kom, följ
mig. Jag för dig till mitt land, du skall lära mig rätt Samojedens
språk, och om du än der måste tjena för ditt uppehälle, så blir du dock
åtminstone ej misshandlad\".

Allvarligt svarade Aikyn: \"Svårt är att bära misshandling. Den svaga
qvinnans mjuka hull bäfvar för att ristas med spjutspetsen. Hennes själ
bäfvar för det alltid skarpa ordet. Men det kommer deraf, att hon är
svag, att hon är dålig. Num har gjort henne så. Icke får renen klaga,
att menniskan misshandlar honom; icke får ripan klaga, att hon fångas i
snaran; icke får qvinnan klaga, att hon är en trälinna. Det är så
bestämdt. Mirgán har ju köpt mig dyrt. Kan han ej slakta sin ren, kan
han ej slå sin hund, har han ej rätt att göra, hvad han vill, med sin
köpta egendom. Aikyn är icke tjuf, skall icke bedraga Mirgán och föra
bort den han köpt\".

\"Vill främlingen medföra en, som lär honom att tala med Samojedens
tunga? I Aikyns hem finns en gosse, bjud honom komma. Han kommer gerna,
ty för honom vore det stoltaste öde nu blott fjellråttans på drifvan.
Han går hvart du vill, han är en död man. Sedan Aikyn såldes, är det
honom lika, huru eländigt hans lif blir; men han skall gå med dig, som
varit vänlig mot Aikyn\".

Tvenne gånger hade tälten flyttats och till Mirgáns by återkom
främlingen. Han skulle nu fara hem till sitt land, och med honom följde
den unge Samojeden.

Åter svällde främlingens hjerta, då han såg huru Aikyn led. Han såg den
späda gestalten öfverallt fårad af ärr efter spjutet, såg den bleka
infallna kinden, den lutade gången. Han hade sett qvinnan vara träl
öfverallt, der han färdats; men dock rörde honom Aikyns öde mest.

Hans renar stodo förespända, han skulle resa. Mirgán var på jagt. \"Aikyn
kom, jag betalar Mirgán trettio renar för dig, dermed är du löst. Du är
blott hans köpta trälinna, icke hans maka. Kom, Aikyns yngling följer, i
mitt land lär du känna Gud; der blir du ynglingens maka, der blir du
menniska\".

Aikyns öga strålade, intet sade hon.

Ynglingen sade: \"jag bad Tadibén, att han skulle fråga andarne, jag
sade: man har tagit min hvita ren och sålt den åt en annan, som ej vill
lemna den. Jag betalar honom, hvad han betalt, och röfvar ej min hvita
ren\".

\"Tadibén frågade andarne, han slog på sin trumma, han lyssnade till
andarnes svar. De svarade:\"

\"Bed ynglingen lemna i tältet lösen för renen och bortföra den, så är
den åter hans\".

Än klarare strålade Aikyns öga, men hon sänkte åter blicken och sade:
\"Främling, så säga våra sägner; Fordom lefde en Tadibé, han hette Urier.
Han var den högste af alla Tadibéer, en spåman öfver alla, vis öfver
alla. Men han fann jorden dålig, han längtade till himmelen. Så befallte
han sina båda hustrur göra nya kläder åt dem alla och nya körredskap åt
renarne, och intet gammalt finge blandas deruti. Han steg i sin släde,
och hustrurna stego i hvar sin släde, och renarne drogo dem upp mot
himlen. Men Urier såg, huru hans unga hustrus ren icke mäktade stiga
uppåt, utan huru hennes släde allt mer sänkte sig mot jorden. Han
frågade henne, och hon sade: i min klädnad sydde jag ett band, som jag
tog ur barnets linda. Det drager mig till jorden. Låt mig återvända\".

\"Och Urier tillät henne att vända om, men den andra hustrun delade med
honom himmelens herrlighet, åkte med dess starka renar, hade aldrig
brist på villebråd eller annat godt\".

\"Främling, du är vis som Urier; vän, hos dig vore himmelen; men i Aikyns
drägt sitter ett band ur barnets linda: hon kan ej följa dig\".




Simrith.


Den mäktige konungen Arthahsasta hvilade, under en resa, en dag öfver i
Ninive, och hans undersåter firade fröjdefester öfver att konungen
dröjde inom deras murar.

Nu framträdde åtta af landets skönaste döttrar, prydda med guld och
dyrbara stenar, och lysande lika af skönhet som af prakt, och de dansade
inför konungen.

Då de slutat vinkade konungen åt den skönaste af dem alla, att hon
skulle framträda till hans konungsliga stol. Hon gjorde så och böjde knä
under det hon vördnadsfullt sänkte pannan emot handen. \"Hvem är du,
landets skönaste dotter?\" frågade konungen. \"Måtte konungens lefnad vara
lyckosam!\" svarade tärnan, \"din tjenarinna är enda barnet af Moabiten
Bosnai, den hängångne\".

Konungen talade vidare: \"Rikedomar äger du mera än ditt hjerta kan
önska, ty hans ägodelar äro vida omtalade för deras storleks skull; hvad
vill du begära för en nåd af mig?\"

\"Konungens sällhet vare evinnerlig! Vågar din tjenarinna hoppas att
konungen vill höra hennes bön?\"

\"Dig vare din bön beviljad innan du utsäger den, du nejdens skönaste
prydnad! Vill du välja dig en make af de ädlaste i landet, jag svär dig,
vore det än konungens egen son, du skall blifva hans. Eller åtrår du
makt och ära? Arthahsastas makt är vidsträckt som solens, han skall
gifva dig hvad du fordrar, ty du har funnit nåd inför hans ögon\".

\"Ära och pris vare konungen, och seger och makt omgifve honom alltid!
Ringa är den lott din tjenarinna begär. Gif henne, o konung, till äkta,
Bani den Israeliten, som tjenar i ditt förmak\".

Konungen sammandrog sina ögonbryn och sade: \"Bosnais dotter, konungens
godhet är helig! Skall din fägring och dina rikedomar gifvas åt en af
fängelsets barn, en af dessa, som konungens nåd tillåtit att draga hem
för att uppbygga sin förstörda stad. _Du_, landets ädlaste dotter, din
faders slägt skulle förskjuta dig\".

\"Vågar din tjenarinna tala?\"

\"Tala\".

\"Denne Bani är uppvuxen i min faders hus; dottrens själ har fäst sig vid
hans, som vinrankan vid trädet. Ho kan skilja dem åt utan att förstöra!
Din tjenarinnas slägt vill icke gifva henne åt en af fängelsets barn,
men se, o konung! din vilja är deras lag, och din lag är helig. Din
tjenarinna vet att ditt ord är ett fast berg!\"

Konungen befallte att Moabiten Bosnais broder skulle inkallas; han
infann sig genast och nedkastade sig inför konungen.

Arthahsasta befaller, att du gifver den Israeliten Bani din broders
dotter till äkta, och att du ända till sista penningen utbetalar hennes
arf till honom, och att henne icke förmenas att följa honom i hans land,
dit konungen lofvat honom att tåga till de sina.

\"Höra är lyda\", svarade mannen och gick för att fullgöra konungens
befallning.

Men Bosnais dotter gick hem och stängde in sig i sin kammare, der hon
kastade sig neder och tackade Israels gud, som bistått henne.

Men hennes gamla amma, som följt henne hem, hade redan på vägen hunnit
få veta hvad som händt hos konungen, och hon sprang nu att uppsöka Bani,
för att förkunna honom hans lycka. \"Nu\", ropade den gamla i jubel, \"nu
få vi föra mitt hjertas dotter till våra fäders land, och alla hennes
rikedomar blifva dina, min själs son! Gläd dig, Bani, gläd dig du
lyckans utkorade!\" När Bani förnam hennes mening, bad han henne bedja
Simrith, att han finge ett samtal med henne.

Då de nu möttes, sade Bani: \"Simrith, o Simrith, skall jag väl tro hvad
amman sagt mig, skulle väl du, din faders dotter, vilja följa med den
fattige och föraktade fången?\"

Simrith rodnade och räckte honom handen och sade: \"Bani, jag har talat
för oss, jag visste att du ville äga mig, men intet hopp hade, nu är jag
din.\"

Bani tog hennes hand mellan sina händer, men teg. Sluteligen sade han:
\"Tack, o Simrith, för denna ljufliga stund! Men se, icke skall jag
derföre missbruka din godhet. Jag reser i morgon till mitt land, der
skall jag arbeta för mitt folks väl, du Simrith får icke följa mig, här
är du aktad, här har du vänner. Landets furstar skola täfla om dig. Ack,
hos oss vore du en främling, derföre skulle du _der_ förskjutas och
_här_ äro fängelsets barn föraktade! Blif här i ära och rikedom\".

Nu såg Simrith opp, lyfte högt sitt hufvud och sade: \"Nej, Bani, med dig
vill jag följa, hos dig är mitt hem, här ar jag främmande. Din Gud har
jag länge tillbett, han skall bli min Gud, ditt folk skall blifva mitt
folk. Hälften af mina ägodelar skola vi helga åt din Guds hus, och du
skall vara min herre\".

Ett år hade Bani och Simrith bott i en stad, en timmas väg från
Jerusalem, och Bani var en af sitt folks öfversta, och Simrith hade
suttit i kammaren och spunnit och väfvit kosteliga tyger, men nu satt
hon nästan hela dagen blott hos sitt barn och gladde sig öfver dess
fägring. \"Bani, o min herre!\" sade hon ofta till sin man, \"mycket godt
hafver Herren gifvit mig, huru skall mitt hjerta tillfyllest lofsjunga
och prisa?\" Och när de andra qvinnorna, af de Moabiters och de
Cananiters och andra fremmande folkslags döttrar, prydde sig med gyllene
klenodier och smyckade sitt hår och gingo prydda inför allt folk eller
dansade inför sina afgudar, då sade de till henne: \"Simrith, hvarföre
skall du ensam stänga dig inne, se, vi hafva nog mycket uppoffrat, som
lemnat hem och vänner för att följa med fängelsets barn till deras
förstörda stad, icke skola vi dock neka oss alla nöjen\". Men då sade
Simrith: \"Låter oss vara glada, hvar efter sin håg, jag har glädje mer
än mången\". Men de andra qvinnorna vredgades dock icke på henne, ty hon
var mild och ödmjuk af hjertat, och klandrade icke de andra, ehuru hon
ej följde dem.

Men se, då utgick ett påbud i Juda och Jerusalem till all fängelsets
barn, att de skulle församla sig i Jerusalem, och hvilken som icke komme
inom tre dagar, hans egodelar skulle gifvas till spillo, och han
afskiljas från menigheten.

Och Bani välsignade sin son och sade till sin hustru: \"Herren vare med
dig Simrith, jag går till Jerusalem\".

Men Simrith svarade: \"Herren gifve dig en lycklig hemkomst; mitt hjerta
är tungt!\"

Och Bani gick upp i staden och satte sig jemte allt folket inför Guds
hus.

[1] Och Esra, presten, stod upp och sade till dem: \"J hafven förtagit
eder i det att J hafven tagit främmande hustrur, på det J skullen ännu
föröka Israels skuld\".

[1] 1:sta Esra boks 10 kap. 10 vers.

\"Så bekänner nu Herren edra fäders Gud, och görer det honom ljuft är och
skiljer eder ifrå landsens folk och ifrå de främmande hustrur.\"

\"Då svarade hela menigheten och sade med höga röst: ske såsom du oss
sagt hafver\".

\"Men folket är mycket, och regnväder, och kan icke stå ute: så är det
icke heller ens eller två dagars gerning: ty vi hafve sådane
öfverträdelse mycken gjort\".

\"Låt oss beställa våra öfverstar i hela menighetene, att alle de i våra
städer, som främmande hustrur tagit hafva, komma på bestämd tid, och de
äldste i hvar stad, och deras domare med: till dess vår Guds vrede må
från oss vänd varda i denna saken\".

Men Bani satt stilla såsom slagen af åskan, och rörde hvarken hand eller
mun. Men när folket begynte skingras, då steg han opp. Han var till
utseende som en eldslåga, och hans drägt fladdrade för stormen, men hans
långa lockiga hår nedföll nu raknadt kring hufvudet och vattnet
strömmade der utföre. Så trädde han fram för presterna och de äldste och
sade: \"Håll, utöfven icke orättvisa i Herrans Israels Guds namn! Skall
väl den oskyldiga lida med den skyldiga? Må de som bedrifvit afguderi
och otillbörligt väsende, må de fördrifvas; men se, äfven jag har en
moabitisk qvinna till hustru, hvem känner icke hennes fromhet och
gudsfruktan; skall det oskyldiga lammet förjagas med rofdjuret\".

Men då ropade allt folket: \"Hvarföre skulle Bani ensam blifva
undantagen, på det Herrans vrede må drabba oss för hans skuld\". Och de
ropade och bullrade så att Bani icke fick tala mera, och slutligen
stormade han rasande bort och hem.

\"Simrith\" ropade han genast då han inträdde. \"Låtom oss draga hädan.
Lägg in dina och barnets saker och nödigt husgeråd; åsnor och kameler
skola snart vara tillreds, vi resa\".

\"Bani, o min herre, hvi vredgas du så, hvad har händt?\"

Bani berättade nu för henne, huru de främmande hustrurna och barnen
skulle frånskiljas och sade sedan: \"Dig lemnar jag aldrig. Jag vill
öfvergifva fader och moder och blifva när mina hustru, vi skola vandra
till främmande land\".

Simrith knäböjde gråtande och bad till Israels Gud om styrka, derpå steg
hon opp och sade: \"Ingalunda, o Bani, skall du öfvergifva ditt folk och
blifva en främling ibland hedningar för din qvinnas skuld. Se! du är en
af ditt folks öfversta, hurudant exempel vill du gifva, att du skulle
vara den förste att öfverträda Herrans bud. Se, jag går, gif mig något
att jag må kunna lefva och uppföda din son, och jag vill söka mig en
tillflykt vid ditt lands gränsor, på det jag må se röken af offren inför
Herranom och känna doften af blommorna på ditt lands ängar. Du skall
taga dig till hustru en af Israels döttrar och du skall snart glömma
Simrith. Se, icke bör jag klaga, jag har ju ägt så mycket. Herren gaf
och Herren tog, välsignadt vare Herrans namn\".

På första dagen i tionde månaden satte sig Esra presten och de ypperste
fäderne och de som beställde voro, och afskiljde alla de främmande
qvinnor och deras barn.

Och Bani rasade af ångest, och de satte vakt om honom, och Simrith och
hennes son och hennes tjenarinnor blefvo satta på kameler och fingo en
vägvisare, som skulle föra henne till hennes slägt.

Men hon sade: \"Ingalunda till min slägt, ty de hafva förskjutit mig,
emedan jag omvändt mig till Israels Gud, och följt hit med Bani\".

Då sade de som tillsatte voro att bortföra henne, att hon skulle
uppgifva hvart hon ville föras. Men hon visste det icke, utan bad dem
föra henne hvart de ville, Herren skulle väl gifva henne ett hem.

Och då de satte henne på kamelen och började tåget, då lemnade krafterna
henne, och hon sjönk ned afsvimmad. Då kom Esra gående den samma vägen
och sade: \"hvem är denna unga qvinna?\"

Och folket, som stod omkring, svarade gråtande att det var Moabitiskan
Simrith, Banis hustru, som hade gifvit sina ägodelar åt Herrans hus, och
nu skulle gå i landsflykt med sitt barn.

Och Esra frågade vidare, då svarade honom Simriths gamla amma, som gret
omkring sin matmoder: \"Herre, när furstar och konungar ville qvarhålla
denna mitt hjertas dotter i hennes land, ja, då sjelfva den man, hon
ville följa, bad henne qvarstadna i ära och rikedom, då sade hon lik
Ruth: din Gud skall blifva min Gud och ditt land skall blifva mitt land,
och så sade hon: hälften af mina rikedomar vill jag gifva din Guds hus,
och så har hon gjort, och från barndomen har jag, din tjenarinna, lärt
henne att dyrka Israels Gud, och nu bortjagas hon, lik en missdåderska,
och fråga alla dessa här hurudan hon varit\".

Då ropade allt folket med hög röst: \"Du Guds man, låt icke förjaga
henne. Se hon har varit en mor för våra barn, hennes visthus har varit
den fattiges, och hennes gudsfruktan har varit vår lykta\". Då bad Esra
att hon skulle återföras i sitt hus för att vederfås, och så gick han
åter upp till Jerusalem, dit mycket folk följde honom och der de äldstas
råd ännu var.

Och han gick upp i templet och bad inför Herran om insigt i denna saken,
och så samlade han åter de äldsta och dem som voro beställda häri, och
berättade dem om Banis hustru, och de sade alla med en mun: \"Herren
varder henne upptagande för hennes fromhets skuld\".

När folket hörde domen, vandrade det åter till Banis stad och togo honom
af vakten och prydde honom med kransar och buro honom omkring med jubel
och lust och sjöngo och ropade: \"Herren låter sina nåd väldiga vara
öfver dem, som frukta honom\".

Men Simrith låg hemma på knä invid sitt barns bädd och prisade Herren
för den stora nåd henne vederfarits: \"Lofvad vare Herren, att han mig en
underlig godhet bevisat hafver, i enom fastom stad; ty jag sade i min
häpenhet: jag är bortdrifven ifrå dina ögon: likväl hörde du min böns
röst, då jag till dig ropade\".

\"Glädjens Herranom all verlden, sjunger, priser och lofver!\"




Manala[1] Jungfrun.


[1] Underjorden.

      \"Lif är kärlek\".

Vill du höra sagan om Kalmas[1] dotter?

[1] Förgängelsen.

Dunkel framrinner Tuoniströmmen[1]. Hvem skymtar i dimman på dess
strand? Hvem nalkas mörka Manala hemmet?

[1] Underjordens flod.

Kalma står på andra stranden. Hon kallar Manalas jungfrur: \"Kalmas
döttrar, Tuoni[1] nalkas det dunkla hemmet, den starke mannen, jordens
herre, nalkas med byte. Stolt är bytet som han för. Kalmas dotter, du
den yngsta af dina systrar, fatta årorna, flytta båten till strömmens
andra strand\".

[1] Döden.

Redan flyter båten sagta fram på det dunkla vattnet. Tuonelas[1] flicka
ror med tysta åratag, hennes blick hvilar i fjerran der Tuoni nalkas.
Hvem medför den starke, den alltförödande? Bleke yngling, din vext bådar
styrka i hvarje muskel; huru har du låtit besegra dig? Dina lockar falla
trotsande ned på ömse sidor om en stolt panna, din knutna hand omfattar
ett stort svärd och ännu thronar vreden öfver dina ögon, röd brusar
bloden ur såret i ditt bröst. Din var styrkan, din var skönheten,
hvarföre låter du Tuoni bortföra dig?

[1] Dödens hem.

Men nu hördes en ton från harpans strängar, en sakta flägt krusade det
matta vattnet, en sång hördes, orden hördes, Kalmatars båt stannade.
Tuoni stannade ej, han skyndade framåt sin gång.

\"Det är för sent, du gamla sångare\" ropade Kalma på stranden. \"Tuoni
återger ej det rof han fattat. Skynda med färjan, från Manala återvänder
ingen\".

Men fullare ljöd sången, kraftigare klingade orden, ordets makt
besegrade jernets. Maktlös fällde Tuoni den mot rofvet sträckta handen.
Ynglingen slog upp sin blick.

Hotande ljöd Kalmas stämma i dunklet: \"Ha du gamle deroppe, öfvar du
ännu dina trollrunor? Din makt skall dock snart se sitt slut\".

Men i båten satt Kalmatar. Hennes blick hvilade på ynglingen, den
ljusnade småningom vid tonerna, en tår föll ur hennes öga, den första
som der uppstigit.

Åter ljöd Kalmas stämma hotande i dunklet: \"Kalmatar, du din moders
yngsta, gå, följ det flydda rofvet ut i verlden; fäst dig vid hans sida,
sug blodet ur hans sår, kraften ur hans senor; återhemta till din moders
hem hvad henne blifvit frånröfvadt. Icke må lifvet vinna seger öfver
döden! -- Kalmatar gå!\"

Vid den vaknande ynglingens sida stod Kalmatar, liknande nattens dimma
på ängen. Nu reste den unge krigarn opp sitt hufvud och famnande honom
stod Kalmatar, glad att föra honom hem till sin boning, men då utbrast
han: \"Vik hädan spöke, vik under jorden om du dädan kommit, eller till
luften om ditt leda hem är der, eller i vattnet, om du är fiskens syster
eller äfjans dotter; eller sök dig ett hem i luftens alla fyra väder, du
troll\". Kalmatars blick föll hemsk på ynglingen, men vid hans åsyn smög
åter en tår i hennes öga och hon sjönk undan, som en fallande dimma, en
skymtande skugga.

Men i sitt eget hem på det stolta Hamila låg den bleke ynglingen på en
bädd. Vid hans sida satt hans moder och beströk sakta den sårade med
undergörande salfva, och band deröfver fina bindlar.

På afstånd stod den rika flickan, hon som lofvat blifva den sårades
brud; men hon talade intet, utan stod blott i dörren och blickade inåt
rummet. Då susade en kylig fläkt genom dörren invid henne och Kalmatar
stod vid den sårades hufvud. Förfärad for den unga bruden tillbaka, och
störtade sanslös ned på gården; och den sjuke ville opp för att hjelpa
henne, men hans moder lade honom åter varsamt ned och den starke
ynglingen låg der som ett barn, då modren hastade att hjelpa den
afsvimmade.

Men Kalmatar hviskade sagta: \"En kyss på dina läppar och du vore min;
men ack, i min moders gårdar, der förstöring och tillintetgörelse bo.
Kärlek är lif. Hvarföre skulle dödens jungfru älska? Unna mig blott att
stundom stå vid ditt läger, att stundom se dig lycklig vid hennes sida,
hennes, hvars hjerta hyser varm blod och kanske varm kärlek, men som
dock ej kan älska dig som jag! Förskjut ej den arma från lifvet, från
ljuset, från dig\". Och Kalmatar böjde sin bleka panna mot sina
sammanknäppta händer inför ynglingen, som betraktade henne med fasa och
bjöd henne gå.

Åter skymtade Kalmatar bort, endast vid den sanslösa flickan stannade
hon, strök mildt med sina kalla händer den afsvimmades gyllne lockar och
lade sin hand på hennes panna; men då hon slog opp ögonen smög sig den
arma bort med en suck.

Men vid bäckens strand satt Kalmatar och sjöng tyst vid sig sjelf:

      \"Kalmatar, du långt bort burna,
      Hvarför vill du söka värma?
      Hvarför värma, hvarför glädje?
      Ägde väl din moder glädje
      Der i Manala, det dunkla?
      Ägde dina systrar glädje
      Uti mörka maskars hemvist?
      Ack ej glädje jag ju söker;
      Söker blott en droppe värma,
      Liten, som i svalans hjerta,
      I än mindre fågels inre,
      Som i minsta blommas fibrer
      Som i minsta stoftkorns gömma.
      Söker blott af ljus en stråle,
      Ej så rik som lysmask skenet,
      Mindre än ett fjäril ögas.
      Men hos honom blott finns värme,
      Men blott han är ljus och glädje,
      Han som, arma, dig förskjuter!
      Domna, domna, Tuoni jungfru!
      Domna, dröm ej falska drömmar\".

Natt och dag vakade Kalmatar vid ynglingens läger då han sof. På hans
slutna öga hvilade i kärlek hennes blick och en skymt af en blek
rosenfärg spriddes på hennes bleka kind; men han vaknade och bort som
fläkten försvann den arma. Och hon sjöng:

      \"Om jag dock den siska vore
      Till hvars röst han villigt lyssnar.
      Om jag helst den blomma vore
      Som hans hand så vänligt bryter.
      Om med fläkten jag fick byta
      Som förfriskar mildt hans kinder,
      Ljust och rikt mitt öde vore.
      Milde skapare mig unna
      Till en flinga snö att bytas,
      Som får smälta på hans lockar;
      Eller till en liten bubbla,
      Som försvinner vid hans händer;
      Eller blott till stoft på marken
      Som utaf hans fot får krossas\".

Tiden gick framåt och den sjuke tillfrisknade, och gick så en dag till
sin bruds föräldrar och sade: \"gif mig jungfrun att jag må föra henne
hem till maka\". Men jungfruns moder svarade: \"Den som vill betsla den
snabba elgen skall ej dröja, den som vill gripa det ilande forsfallets
vatten skall ej bida. Jungfruns sinne är snabbare än elgen, flyktigare
än forssens vatten! Den som dröjer att taga ungarna finner boet tomt.
Jungfruns sinne älskar den raske, icke den bleke sjuklingen och bort for
hon med den rike friaren från södern\".

Ynglingen teg, men den gyllne brudgåfvan som låg i hans hand krossades
till smulor, som trängde in i handen i det han trädde ut genom dörren
för att återvända hem. Han märkte det ej.

Vid ynglingens sida gick Kalmatar den bleka jungfrun. Hon svalkade den
glödande kinden, hon lade handen på hans hjerta och lugnade dess hvassa,
brännande slag. Ynglingen kastade sig ned i gräset; ännu dröjde vid hans
sida Kalmatar. Hon följde den arme med glädje, ty han jagade icke bort
henne; men ack, det var emedan han ej blef henne varse.

Stillare svallade den svalkade bloden genom ynglingens ådror, mindre het
brände smärtan i hjertat, mindre brinnande glödde vreden i ögat vid
Tuonijungfruns vård, men nu vaknade ock ynglingens medvetande om det
yttre, och vredgad utbrast han: \"Vik hädan, troll, hvi förföljer du
mig?\" Och som en dimma sjönk jungfruns gestalt undan.

Men i dystra tallskogen i midnattens storm sjöng Kalmatar:

      \"Tjockna natt kring Kalma dottren
      Att ej någon henne skönjer.
      Brusa storm med vilda vingar,
      Att ej någon hör min stämma.
      Skog, du dystra, drag dig samman
      Att en fot ditt djup ej hinner.
      Dölj den arma i din gömma,
      Mig, förutan hopp den enda!
      Uti lifvet, än i döden
      Gafs hvar varelse att hoppas;
      Blott den arma Tuoni dottren
      Gafs ej ens att hoppas döden\".

Men från vestern kommo skaror af folk öfver hafvet, de härjade med eld
och svärd, förstörde gudarnes altaren och lunder; och som _en_ man stodo
Suomis ynglingar opp och i spetsen för dem stod Kalmatars älskling. Men
mäktigt frambrusade främlingarnes flod emot Suomis skaror, och längre
och längre trängde främlingarne fram, och Suomis ynglingar störtade som
tallar för yxan, ty deras gudars makt var krossad och Den Starke stred
för främlingarne.

Kalmatars yngling stod ännu ensam bland en fallen skara, men nu flög en
pil, bevingad, i ynglingens hjerta. Han föll, svärdens klang tystnade,
stridsfältet lemnades. Men vid den fallnes sida stod Kalmatar; dödens
flicka kunde icke lifva den fallne.

Se, då stod der en hög gestalt i natten. Högt bar han sitt kraftfulla
hufvud, från hvilket i rika vågor nedföll de hvita lockarnes flod. Sakta
sväfvade mantelns rika veck för den nattliga vinden, alfvar thronade på
den höga pannan, men mild, ehuru allvarsam, syntes den skönt formade
munnen öfver det rika skägget.

Fram gick Kalmatar emot den höge och sade: \"Fader, se ynglingen, Suomis
stolthet! Skall Tuoni få äga honom, skall han föras till det öde Manala.
Skola maskarne föröda denna kropp, den skaparn gjort så fast som berget,
så skön som dagens sken?\"

\"Jungfru\" sade den höge, \"du är en Manala dotter!\"

\"Fader\" svarade jungfrun ödmjukt sänkande sitt hufvud, \"mitt hem var i
Manala, men din sång gaf mig i kärleken ett skönare hem. En gång förr
har du återgett honom lifvet med din sång, den alltförmående; Fader foga
ord vid ord, låt ej Suomis yngling föras till mörka Manala\".

Den gamles blick höjdes då han sade: \"Tuoni jungfru, äfven min makt
viker för den starkare. Den gamle går bort. Sök honom som är starkare än
sången, ty han är kärleken; starkare än den som vet ord, ty han är
ordet\".

Den gamle gick, och i natt och sorg stadnade Kalmatar, ty hon visste
icke hvar hon skulle söka honom som kunde hjelpa.

Men ur fjerran hördes en sagta sång, en bön till den högste i himlen. En
stjerna blickade klar från fästet och Kalmatar nedsjönk på knä, men hon
bad icke, ty hon kände ej bönens ord.

Och i det hon knäböjde, då kom han den Mäktige för hvilken den gamle
måste vika.

I bäfvande glädje fattade jungfrun en fåll af hans skimrande hvita
klädnad och böjde ned sitt hufvud. Och himmelskt leende utsträckte han
sin hand, och på jungfruns skuldror skimrade vingar och i glansen af
hans ljus knäböjde med nedsänkt svärd den sårade ynglingen. Men då den
himmelske åter bortgick, sjönk ynglingen bleknande tillbaka och jungfrun
böjde sig sakta öfver honom, löste med en kyss hans ande och flög med
den, ej till Manala mer, men till ett högre hem.




En Dröm.


\"Drömmar som strömmar\", säger man, och anser det ej löna mödan hvarken
att berätta, eller att höra berättas om dem; men jag har alltid älskat
dem, och isynnerhet då jag var ung, drömde jag äfven ofta vaken. Att
sitta framför den småningom nedfallande eldbrasan, och se in i dess
vexlande former, var ett af mina bästa nöjen. Ännu sedan brasan
utbrunnit, satt jag ofta försänkt i drömmar med blicken hvilande på den
gammalmodiga kakelugnen, de gamla jerndörrarna dertill, eller på den
ännu urmodigare, stora, gjutna jernskifva, som var inpassad i golfvet
der framföre.

Mina föräldrars hus var ett af dem, som före branden i Åbo, funnos
byggda på och af de gamla klosterruinerna. Källrar med göthiska hvalf,
andra liknande celler å ömse sidor om en gång, en igenmurad dörr till en
källare, allt sådant, i förening med de otaliga spöklika ljud och syner,
tjenstefolket beständigt sade sig hört och sett, satte min fantasi i
rörelse. Hvad hade jag icke velat ge för att få en tydning af hvad jag
såg qvar sedan forntiden, eller af huru man här fordom lefvat och hvilka
märkvärdiga händelser här tilldragit sig.

Småningom vande jag mig att se en betydelse i allt, äfven det
alldagligaste, det ringaste. Derföre voro mig de vexlande bilderna i den
fallande glöden så kära; de gåfvo så många ämnen åt min inbildnings
spel.

Dock, ett föremål, som jag ofta hade för mina ögon, men i hvilket jag
aldrig kunde se någon betydelse, var kakelugnsdörren! Denna gråsvarta,
fyrkantiga figur, den var mig omöjlig att i inbildningen lifva.

Jag läste en gång huru Swift som gosse, tvungen att dagligen för ett par
gamla tanter läsa gamla, tråkiga andaktsböcker, en dag gömde i boken en
af honom sjelf skrifven uppbyggelig betraktelse öfver en sopqvast, läste
upp den, och huru betraktelsen särdeles behagade tanterna, hvilka trodde
den vara uppläst ur boken. Ofta kom jag sedan ihåg denna anekdot. En
sopqvast, hvarföre icke? Tusen saker kunna ju sägas om den; men denna
fatala kakelugnsdörr, finns det väl något olyckligare skapadt än den, så
utan grace, så utan poesi?

En afton hade jag särdeles lifligt tänkt härpå, och ännu från sängen
kastade jag en blick på den stackars smaklösa dörren. Jag hade för ett
litet illamående lagt mig ovanligt tidigt och somnade snart.

Mina tankar förvandlade sig småningom till drömmar, och hastigt stod
framför mig en ljus, skimrande varelse, som stundom tycktes mig vara
blott en lekande flamma, men stundom åter syntes mig som en den
aldrafinaste lilla luftiga flicka.

Detta luftiga ljusa väsende böjde sig emot mig och sade: \"Syster, du
som i många, långa år bott med mig i denna kammare, och som så ofta sett
på mig med medlidande, ser du hvad jag är fin och lätt, och jag är ändå
ingen annan än den olyckliga kakelugnsdörren. Men blott i drömmen kan du
se mig, ty jag sitter der så fängslad att jag ej eljest kan visa mig för
dig. Min fader är den store eldkonungen, den store smeden. Jag var så
glad och hoppade omkring på blommorna, en liten flamma som ej brände, en
liten flicka, som ej tyngde ens det minsta strå.

En dag tog min fader mig på sin hand och förde mig i sin smedja och
sade: \"ja visst är du för dålig och klen att gifta dig, men vänta, jag
skall väl smida dig en bättre kropp\", och så lade han guld i elden och
silfver, och började smida. Men när jag såg mig om, såg jag en ful man
med rödt hår, som satt och såg på. Jag blef rädd och kröp bakom min far,
men han sade: \"göm dig icke, flicka, utan låt din fästman se på dig\".
När jag åter såg på den främmande och såg hans röda hår och krokiga ben
och sneda mun, då sade jag: \"Fy far, en så'n ful karl, honom tar jag
aldrig till man!\"

Men då blef det värre af, ty min far blef ond, kastade guldet och
silfret ur ässian, och lade dit en bit jern, som han smidde och smidde
under det han mumlade: \"så skall du väl få försöka, din näsperla, huru
godt det smakar att vara ful\". Och bäst jag ej visste huru, så kände jag
mig vara samma kakelugnsdörr, som du så ömkat, och sedan förde han fram
den fula mannen till städet, och smidde endast några tag i hans anlete,
och några på hans armar och ben, och mannen stod der så fager och skön,
som den vackraste yngling jag sett. \"Gå nu och tjena menniskorna\", sade
min fader, \"och lär dig att vara ödmjuk; förr blir du ej fri\".

Ack! när jag sett den vackra elden så nära mig alla dagar har jag
dubbelt längtat ur mitt fängelse. Men år ha kommit och år ha gått,
hundrade och flera, och fåfängt har jag längtat! men nu -- hör du deras
röst, hör du min faders och min sköne brudgums röst, de komma, de komma
på stormens vingar, men de föröda, de förstöra. Vakna syster, vakna! De
komma, de komma, de befria mig, men du skulle förstöras af deras anda.
Vakna, vakna!\"

Jag vaknade. \"Skynda, stig upp, elden är lös, vakna då!\" sade min moders
röst invid min säng, i det samma jag började reda mig ur sömnen.
Brådskande skyndade jag mig upp, redan härjade lågorna i flere hus,
snart kastade sig elden öfver ån, inom några timmar stod äfven mitt
barndomshem i lågor.

Dagen efter branden besökte vi de rykande ruinerna af vårt hem. Jag
skulle just gå ut genom en liten port invid den mur på hvilken
kakelugnen i min kammare ännu reste sig bränd och naken. Jag kastade en
sorglig blick uppåt, som ett farväl åt detta hem, som varit vittne till
min barndoms och ungdoms glädje och sorger; då brakade det hastigt öfver
mig, och inför mina fötter nedstörtade den förbrända kakelugnen med sin
skorsten. Förskräckt hastade jag undan, men återvände snart till
stället, för att nogare betrakta det skedda, och öfverst på stenhögen
låg den förbrända kakelugnsdörren, hvilken af elden var till den grad
förstörd, att den mera liknade ett nät af ståltråd, än ett
sammanhängande stycke.




Salik Sardar Khans Maka.


        _Solen går ned!_
      Brinnande purpur på molnen,
      Flytande guld vid Himlens rand,
      Skimmervågor, viggar af färger,
      Glödande skyars fria lek,
      Hvad sägen j väl?

        Viljen j väl
      Herrligt berätta om dagen,
      Dagen som klar uti vestern bor,
      Hatar dunklet, forskar i djupet?
      Viljen j locka längtan dit?
      Hvad viljen j mig?

        Öster du natt!
      Slumrande rosor på bäddar,
      Svällande, veka, söfver du.
      Sakta vaggar dimmiga slöjan,
      Sagornas tärnors lätta drägt,
      I aningens land.

        Rosornas lund,
      Öster, du sagornas hembygd,
      Kulna, sorgsna Suomi-sångens,
      Rika, varma, blomstrande syster,
      Dunkelt glödande öster, du,
      Du lockar mig mer.

Sköna voro Ben Hamouns trädgårdar, sköna voro dess rosor, men skönast
trädgårdarnes drottning, Ben Hamouns dotter. Innerst i trädgården stod
på lätta pelare hennes palats, af doftande jasminer och fylliga rosor
väfdes dess väggar, dess tak var ett hvalf, strålande af guld och purpur
och dyrbara stenar. Drottningens statsfruar voro unga sköna tärnor i
skära hvita drägter, hennes hofjungfrur voro rosor och liljor och
blommor utan tal. När hon hvilade på divanens svällande perlesmyckade
dynor, då susade trädgårdens vattenkonster sina mest smekande toner, och
näktergalarne slogo sina mildaste slag; men sväfvade hon åter omkring i
sitt rike i glädtig lek med sina tärnor, då drillade näktergalarne gällt
med tusende tungor, och glänsande fjärilar flögo med skiftande vingar,
en ståtlig lifvakt, omkring henne.

Kände Alhejdi glädjen? Ja, ty den var hennes beständiga gäst. Kände
Alhejdi sorgen? Ja, ty hon hade sett en af sina leksystrar sjuk och sin
käraste näktergal dö. Kände Alhejdi kärleken? Nej, hennes ögon hade
aldrig skådat någon annan man, än hennes fader.

En morgon satt Alhejdi ensam i gräset vid en strålande springbrunn.
Tankfull höll hon sin hand under en af dess finaste strålar, så att den
återstudsade och spriddes omkring i tusende glittrande perlor i gräset,
på blomstren, och smyckade hennes hår mer skönt än de demanter, som
vanligen fästade hennes dunkla lockar.

Hon hörde ett ovanligt buller, såg hastigt upp, framför henne stod en
ung man, hvilken med blixtrande ögon betraktade henne. Hon ville fly,
men han qvarhöll henne. \"Sköna Alhejdi\", sade han, \"öknens son har
trotsat döden för att se dig, men han ångrar det icke, dröj blott ett
ögonblick, och han är mer än belönad\".

Alhejdi ville fly, hon ville dröja, hon ville se ned, hon ville blicka i
hans ögon. Hon dröjde det ena ögonblicket efter det andra. Snart hördes
en af hennes leksystrar komma sjungande. \"I morgon vid den tid, då solen
går till hvila, sköna Alhejdi\", sade fremlingen och försvann, i det han
betydelsefullt lade fingret på munnen.

Hvem var den fremmande? Hvad ville han? Hvarifrån kom han, huru hade han
sluppit in?

Alhejdi låg hela dagen stum på sin divan. Aftonen kom och ännu stodo
middagens doftande frukter orörda, ännu lågo hennes svällande lockar
endast löst sammanfästade och utan smycken. Det blef morgon, redan
vaknade blommor och fjärilar, men ännu hade icke Alhejdi slumrat.
Slutligen tillslöto sig dock hennes ögon behagligt, och solen stod redan
högt på himmelen då hon vaknade.

Sköna tärnor, smycken i dag eder herrskarinna med dubbel omsorg.
Hvarföre vill hon i dag vara så skön? Hvarföre smyckar hon sig? På hvem
tänker hennes hjerta? Är det väl för sin fader hon vill stråla eller är
det, emedan den okände fremlingen skall se henne?

Solen sänker sig, den skall snart gå att slumra i vesterns svällande
molnbäddar. \"Alhejdis väninnor, lemnen mig ensam, jag vill slumra en
stund, låten ingen nalkas\".

Men Alhejdi slumrade icke. Skall Alhejdi gå till springbrunnen? Kommer
han, den herrlige fremlingen? Hon måste dock varna honom, befalla honom
att gå bort, han kunde ju eljest vänta henne länge och bli upptäckt. Det
vore hans säkra död.

Alhejdi gick med dröjande steg mot brunnen. Der stod redan fremlingen
hög och herrlig med den blixtrande blicken.

\"Alhejdi, skönaste, ljufvaste sol! Hvar finnes i verlden den, hvars
skönhet ens skulle synas en stjerna invid din!\"

\"Fremling, vet du icke, att Ben Hamouns slafvar skulle döda dig, om de
funno dig här. Skynda dig bort, jag ville se dig blott för att varna
dig\".

\"Sköna Alhejdi, om än tusende dödar skulle hota mig, aldrig kan jag
lemna dig. Dig måste jag ega, dig måste jag befria, eller ock dö för
dig. Alhejdi, du himmelska, hvad är du annat än en fånge, fast dina
bojor äro förgylda. Lefver du icke här instängd såsom en fången gazell,
dold som en diamant i djupet af grufvan, eller en perla i musslan. Kom
Alhejdi, kom, var fri. Blif min brud, blif Salik Sardar Khans brud, han
som herrskar öfver de fria i landet vid öknen. Vet du, kan du ens ana,
hvad frihet är! Vet du, hur hjertat klappar, då man ilar hastigare än
vinden på pilsnabba fålen, som känner ryttarens vilja innan ens ett
tecken tydt den för honom. Har du sett män i blodig kamp med öknens
vilddjur, har du blifvit hyllad af de gränslösa rymdernas folk, af dem,
som ega verlden, ty de ega sin häst, sitt spjut och sin dolk. Vill du ha
perlor och kostliga smycken? Ett ord, och du får dem, skulle de än
hemtas ur Persiens konungs egen skattkammare. Vill du ha dyrbara oljor
och rökelse, Karavanernas fege söner skola skatta dig sådant i mängd.
Eller vill du ha sköna slafvinnor? Landets ädlaste döttrar skola
bortföras, för att tjena dig. Kom Alhejdi, Salik Sardar Khan är de frias
furste, han har försmått alla qvinnor och älskat endast bragder och
fejdens ära; men Alhejdi har besegrat den starke. Vill du blifva
slafvinna åt någon feg Schach, som knappt ser dig bland hundrade, eller
vill du blifva den tappres älskade, hans ögons ljus, hans hjertas blod,
hans lifs eld. Kom, Alhejdi, hörde du skottet, det var tecknet, mina
trogna som lika blixten slå ned på din faders hus. Blif ej förskräckt,
du hulda, de få der intet skada, intet bortföra, endast fängsla
uppmärksamheten ditåt, på det ingen må tänka på att vakta dig. Kom
Alhejdi, min snabba fåle väntar dig här utanföre, snart äro vi ibland
bergen, der en skara af mina tappre väntar oss, ögonblicket är vårt, ej
mera. Skynda, kom Alhejdi!\"

Hastigt fattade han om den sköna flickans smärta lif och bar henne
under skyndsamt språng ur trädgården öfver ett ställe, der muren syntes
vara enkom nedrifven, ut öfver fältet. Der stod en frustande häst
bunden. Salik kastade sig upp med sin sköna börda framför sig. Hon hade
ej hunnit tänka, hon visste ej om hon borde ropa om hjelp. Nu flög det
ädla djuret snabbare än en jagad fogel, lättare än gazellen. Det
frustade eld ur vidgade näsborrar, det flög allt hastigare, dess hofvar
syntes ej vidröra marken. Alhejdis hjerta klappade af tjusning. Salik
omfattade henne med den ena handen, den andra höll hästens tyglar.
\"Alhejdi, älskade, snart äro vi utan fara\".

\"Salik, jag är trygg hos dig\".

Men hvem synes långt borta på fältet? Fyra ryttare synas, de störta
framåt med vildt skri, de förfölja de flyende. Den eldiga hästens
blixtsnabba fart minskas, den dubbla bördan är ovan, fast Alhejdi är
lätt som det unga lammets finaste ull. Förföljarene hinna närmare, Salik
omfattar Alhejdi ännu fastare, han tar tyglarna i munnen och sitt spjut
i handen. Höljdt af skum biter det ädla djuret i sitt betsel, blod
flyter ur dess af sporren sårade sida, men det flyger ej mer som ilen,
det frustar, det anstränger sig, allt närmare hinna de förföljande.

\"Salik, se mina väktare, de hinna oss, låt ej Alhejdi lefva, för att se
dig dödas. Låt mig dö för din dolk, här vid din sida. Icke är det tungt
att så dö\".

Snart syntes en af de förföljande framom de andra, men ännu på afstånd.
Nu ljöd en susning, nu flög en skugga öfver fältet, och tumlande rullade
häst och ryttare i sanden. Den andre ryttarn flög förbi honom, men redan
trängde Saliks andra spjut i hästens bröst. Den stegrade sig frustande
och föll med sin ryttare till marken. Nu hade också den tredje hunnit
närmare; han lossade ett skott, men felade i farten och låg i detsamma
sjelf för Saliks skott blodig i sanden, och hans häst flög med ohejdad
fart tillbaka öfver fältet. Salik fattade sin andra pistol, den fjerde
förföljaren tvekade ett ögonblick, Saliks säkra skott skulle träffa
honom långt innan han kunde hoppas att träffa Salik med sitt. Han
tvekade, men se, likt en brusande flod störtade en hop krigare med vilda
rop ur bergen. Jublande omgåfvo de Sardar Khan och hans brud, och snart
försvunno de alla ur de förföljandes åsyn.

Ben Hamouns slafvar hade åt olika håll förföljt de flyende, men de
återvände utan Alhejdi. Och Ben Hamoun kastade sig på golfvet i sitt hus
och ref sitt hår och sitt skägg, och ropade den ena gången efter den
andra: \"Allah hafver tillåtit att röfvare bortfört mitt lifs ära, mitt
sköna smycke. Och redan i nästa nymånad skulle hon blifvit intagen i
Schachens, min herres, harem. Hvilken mäktig man skulle jag ej varit
genom henne, huru ärad hade jag icke blifvit. Den skönaste hade hon
varit af alla min herres qvinnor. Och nu är hon borta, borta utan
hjelp\".

Stilla nalkades nu Alhejdis gamla amma till Ben Hamoun och sade:
\"Herre, ville du höra mitt ringa råd, så kunde du ännu återfå din
dotter\".

\"Du skulle hafva vaktat henne\", röt Ben Hamoun, \"det hade varit bättre
än att råda nu\".

\"Åh!\" sade amman med sådan ton, som gamla tjenare bruka: \"Allah bevare
Ben Hamouns förstånd. Måste jag icke på er egen befallning lyda henne
som om hon varit Schachens mor, och bad hon mig icke alltid gå till
moskéen för att göra min aftonbön. Huru skulle jag då just i dag glömma
den. Men vore Ben Hamoun klok, så skulle han nu genast sända mig till
sin slägtinge, den sköna Zayda, för att genom henne förmå Schachen,
Allah låte aldrig hans skugga bli mindre, att han sänder folk för att
förfölja röfvarene\".

Detta råd behagade Ben Hamoun. Amman sändes med tvenne slafvar, som buro
dyrbara skänker bort till den sköna Zayda, en af Schachens
favoritsultaninnor, och inom hela harem upphäfdes ett stort sorgeskri
vid underrättelsen om, att Alhejdi blifvit bortröfvad, och det just
invid murarna af sjelfva hufvudstaden. Men när Schachen en stund
derefter inträdde, störtade den sköna Zayda emot honom med utslaget hår,
gråtande och ropande: \"O, att jag skulle upplefva den dag, då jag skulle
se en sådan skymf öfvergå min herre, hvars ära kringstrålar hela
verlden\".

Schachen frågade, hvad henne fattades, och hon svarade under häftiga
tårar: \"Skall det icke fylla mitt hjertas bägare med smärtans bittraste
dryck, att se huru min herre och konung skymfas. Se dessa röfvare, som
genomströfva vildmarken, hafva i dag vågat sig ända till portarne af din
heliga stad, och hafva bortröfvat en af mina slägtingar, den sköna
Alhejdi. Konung, kan du förlåta en sådan skymf, så låt aldrig mer ditt
anlete lysa inom harems portar, ty dina qvinnor skola icke se dess ljus
för tårar\". Och åter utgjöt hon en flod af gråt.

På Schachens befallning inträdde uppsyningsmannen öfver harem, Hojar
Baschi.

\"Hvem var denna Alhejdi, som blifvit bortröfvad?\" frågade Konungen.

\"O herre, den skönaste klenod. Din tjenare hade lyckats att finna denna
juvel ibland qvinnor, och hon var redan bestämd för den höga lyckan att
få pryda ditt harem. Hon var skön som den glänsande fullmånen, som den
lysande morgonrodnaden. Hennes fader skulle blott behålla henne till
nästa nymånad, för att bereda henne att värdigt mottaga sin lycka\".

Emellertid anlände Storviziren, som Schachen låtit kalla; \"Sadrazam\",
tilltalade honom Schachen strängt: \"oduglige tjenare, hvarföre
underrättar du mig icke om, huru man skymfar min hufvudstad? Röfvare
våga sig ända till dess portar\".

Sadrazam kastade sig med pannan mot jorden och sade: \"Allah är stor,
konungens makt varar evinnerligen. Hvilken skulle väl i vishet och
skarpsynthet kunna mäta sig med honom. Konungen täcktes låta sin nåd
skina öfver sin ringaste slaf, som ätit stoft och sofvit med
uppmärksamhetens öga, så att han försummat sin pligt\".

\"Välan, jag vill gifva dig nåd, om du, innan morgonbönen förkunnas, har
återhemtat flickan och förgjort den djerfve röfvaren och hela hans
anhang. Endast hans hufvud kan friköpa ditt\".

På en sammetslik gräsmatta invid en källa hvilade Alhejdi. På litet
afstånd slumrade en dunkel krigaretropp, knappt synlig i natten, hvar
och en invid sin sadlade häst. Salik ensam vakade af männen.

\"Alhejdi, älskade, i morgon hinna vi de mina. En stunds rast måste jag
unna männen och äfven hästarne, de skulle ej uthärda eljest; huru skulle
då du, ljufva, icke uttröttas. Hvarföre vill du icke slumra? Och jag
nänns dock knappt be dig derom, jag finge ej då se dina ögons glans och
höra din rösts ljufhet\".

\"Jag kan ej, jag är så underlig i mitt sinne, så många tankar tränga sig
in på mig, och jag kan dock blott tänka ett -- att jag funnit dig\".

\"Du saknar dina veka kuddar i ditt hem\".

\"Aldrig har jag hvilat på kuddar så veka som detta gräs!\"

Hastigt spratt en af de sofvande männen upp, lade sitt öra tätt till
jorden och lyssnade ett ögonblick. Salik blef uppmärksam.

Mannen steg fram till honom. \"Salik Sardar Khan, hör du ej hästarnes
hofvar? Har också du blifvit bedårad af en qvinna\".

Saliks öga sköt en blixt i natten. \"Abbas! dock på dig vill jag icke
vredgas\".

Nu lutade sig äfven Salik till marken. \"Dessa hästar äro många, det är
visserligen Schachens utskickade, som förfölja oss. Vi få ej blottställa
Alhejdi\".

Han hvisslade, i ett ögonblick suto männen till häst. \"Till öknen, tyst
försigtigt som den lurande tigern, men snabbt som vingade fogeln\".

Ett susande for genom bergen, snabba skuggor skiftade öfver marken, --
var det lätta moln, som skuggande flögo öfver fältet? var det en sakta
nattvind som fläktade? Men fästet är klart som en dunkelblå azur, intet
blad röres på de trän, som omgifva källan, der Alhejdi hvilat; och nu
äro skuggorna försvunna och allt är stilla och tyst och dunkelt kring
lilla källan.

Men längre skrider natten, och den späda blomman, van blott vid lek och
ljuf hvila efter leken, domnar och bleknar. Alhejdi vill icke, att Salik
skall varsna hennes trötthet, hon håller sig ännu uppe, men hon vacklar.
Snabb som blixten är Salik af hästen. \"Flygen, söken om det är möjligt
finna en källa. Vi rasta, om än tusenden förföljde oss. Alhejdi, den
minsta fläkt af blekhet på din kind, det minsta dunkel i ditt strålande
öga sårar mitt hjerta värre, än någon af Schachens dolkar kan göra det\".

En källa var funnen i nejden. Salik bar Alhejdi dit på sina armar och,
knäböjande invid henne, uppfriskade han henne med det svala vattnet.

Men förföljarena hade icke förlorat spåret. Vid synranden märktes en
rad af blanka spjut.

\"Bäfva icke Alhejdi, vi skola segra för dig\".

\"Till häst, till häst, stridom för Alhejdi. Död åt enhvar, som vill
nalkas att störa hennes ro\".

Snabbt ilade ryttareskaran öfver fältet. Alhejdi qvarblef i bäfvan ensam
vid källan. Tystnad rådde i öknen, men hastigt afbröts den af de
stridandes gälla skri. Snart såg Alhejdi skaror flyende bortåt, men mot
källan nalkades några få män i sagta ridt. Hvem föra de emellan sig? Det
är Salik Sardar Khan, som de föra sårad ur striden.

\"Alhejdi du är vår, vi hafva drifvit dem på flykten. Innan de hinna
utsända nya förföljare, äro vi säkra bland våra berg hos de mina\".

Ännu en dags morgon grydde, och Salik låg på sitt smyckade läger i sitt
eget tält. Hans sår mörknade, febern brände hans blod. Tigande och
bekymrade vandrade hans män omkring, ty de sågo att såren voro dödliga.

Då trädde en gammal qvinna till tältets dörr. \"Gifven rum för den visa,
som mycket vet och förmår\". Hon stannade framför Alhejdi, som satt
sörjande hos den sjuke. Den gamla sade långsamt med knappt hörbar röst:
\"I öknen, två timmars vandring härifrån, växer ett träd. Den balsam, som
droppar, när en skön qvinna, vid middagens stund, bryter dess qvistar,
helar genast jernets sår, men hon måste gå ensam den senare timmans
väg\". Alhejdi reste sig hastigt. Hon smög sig sakta ur tältet. Den gamla
följde henne.

\"Följer du mig den första timman, visar du mig vägen?\"

\"Rädes icke den unga späda rankan från de blomstrande trädgårdarna att
ensam sväfva i öknen?

\"Moder, Salik är sjuk! skyndom att jag må hinna till middagen uträtta
mitt värf\".

Följande dagens morgon var inne, och i glädje helsade Alhejdi solen, ty
Salik kände ingen smärta mer, och hans sår var nära heladt.

\"O Alhejdi, min själ bäfvar vid tanken på, att du vågat dig ensam i
öknen. Du som är mig mera än lifvet, du hade kunnat råka ut för
vilddjur\".

Månader voro förflutna, då trädde en dag Abbas in till Salik, rustad
såsom till en längre färd.

\"Nå Abbas\", sade Salik vänligt, \"hvart ärnar du dig utan att jag hört
deraf, du, min trogne följeslagare, som ännu aldrig lemnat mig\".

\"Jag går till Ispahan\".

\"Du går i lejonets kula; blodet af Schachens män, som föllo i öknen, har
knappt upphört att röka\".

\"Lejonet skulle väl föga väntat till dess vi sjelfva infinna oss i hans
kula, om icke hans krigares anförare berättat, det du ju vet, att de
nedgjort oss alla, sedan vi förut hade dödat flickan, stridens orsak.
Han älskade sitt hufvud, derföre flydde han ock för oss. Men om också ej
så blifvit sagdt, icke var Salik Sardar Khan alltid så rädd att trotsa
lejonet, om ock i hans kula\".

\"Nå hvad ernar du i Ispahan?\"

\"Handla\".

\"Vid profeten, det skulle jag aldrig gissat. Du har alltid mera älskat
spjutets än penningens handel. Men kanske vill du ock handla för mig.
Jag har öfverflöd af hjordar och annat, som jag icke behöfver\".

\"Jag har ernat be dig att få sälja allehanda onyttigt\".

\"Säg hvad du vill, du skall ega valet\".

\"Din stridshingst, ditt spjut och din dolk\".

Salik drog ögonbrynen ett ögonblick tillsamman, men snart klarnade åter
hans blick och han sade: \"Abbas, du är missnöjd med denna ovanliga ro af
några månader? Men tro ej, att jag derföre glömt att strida. Låtom oss
göra ett ströftåg snart, jag vill ordna allt\".

Abbas jublade högt, men tvärtystnade hastigt, lade händerna i kors öfver
bröstet och bugade sig sägande: \"I den barmhertige och milde Gudens
namn, ära vare verldens beherrskare. Jag är beredd att följa dig hvart
du vill, mina tjenare kunna försälja mina hjordars öfverflöd\"."

StringCount[S,"a"]

StringCount[S," jag "]

Alphabet=" abcdefghijklmnopqrstuvxyzåäö"

Length[Characters[Alphabet]]

Achars=Characters[Alphabet]

Total[Table[StringCount[S,Achars[[i]]],{i,1,29}]]

BigramFreq=Table[.001+StringCount[S,StringJoin[Achars[[i]],Achars[[j]]]],{i,1,Length[Achars]},{j,1,Length[Achars]}]

P=Table[N[BigramFreq[[i]][[j]]/Total[BigramFreq,{2}][[i]],2],{i,1,Length[Achars]},{j,1,Length[Achars]}]

P[[1]]

Total[P[[1]]]

row1=Characters["qwertyuiopå"]
row2=Characters["asdfghjklöä"]
row3=Characters["zxcvbnm"]
row4 =Characters[" "]

qwerty={row1,row2,row3,row4}

{{"q","w","e","r","t","y","u","i","o","p","å"},{"a","s","d","f","g","h","j","k","l","ö","ä"},{"z","x","c","v","b","n","m"},{" "," "," "," "," ",""}}

CharDist=Table[1/(.01+Norm[Position[qwerty,Flatten[qwerty][[i]]]-Position[qwerty,Achars[[j]]]]^2),{i,1,Length[Flatten[qwerty]]},{j,1,Length[Achars]}]

U=Table[N[CharDist[[i]][[j]]/Total[CharDist,{2}][[i]],2],{i,1,Length[Flatten[qwerty]]},{j,1,Length[Achars]}]

Total[U,{2}]

FixText[text_,P_,U_]:=
Module[
{u=Characters[text],Na=Length[Achars],F=Flatten[qwerty],Nq=Length[F],mu1=ConstantArray[1/Na,Na]},
For[G={Table[
Log[mu1[[k]]]+Log[U[[Position[F,u[[1]]][[1]][[1]]]][[k]]],{k,1,Na}]};
L={Table[k,{k,1,Na}]};
i=2,
i<Length[u]+1,
i++,
GL=Table[Sort[Table[{G[[i-1]][[l]]+Log[P[[l]][[k]]]+Log[U[[Position[F,u[[i]]][[1]][[1]]]][[k]]],l},{l,1,Na}]][[Na]],{k,1,Na}];
 AppendTo[G,Table[GL[[k]][[1]],{k,1,Na}]];
AppendTo[L,Table[GL[[k]][[2]],{k,1,Na}]]];
S=Transpose[{Sum[Fold[Part,G[[i]],Table[L[[k]],{k,1+i,Length[u]}]],{i,1,Length[u]}],Table[k,{k,1,Na}]}];
lmax={Sort[S][[Na]][[2]]};
For[i=-Length[u],i<-1,i++,PrependTo[lmax,L[[-i]][[lmax[[1]]]]]];
Print[StringJoin[Achars[[lmax]]]]]

FixText["jag är säker på att viterbi algoritmen fungerar perfekt",P,U]
FixText["av allt att bedöma språkmodellen är för enkel",P,U]
FixText["två färska poäng hade varit önskvärda men pargas ifs handbollsherrar fick nöja sig med en i hemmamatchen mot kyrkslätt på lördagen",P,U]
FixText["på onsdagsmorgonen var det mycket nära att hennes son elias  blev påkörd vid det upphöjda övergångsstället till sirkkala skola i åbo",P,U]
FixText["jag hoppax att ochsp det här fungerar cäl",P,U]
FixText["onko kaikki varmasti hyvin",P,U]
FixText["what would be the outcome for an english text sample",P,U]
FixText["vielleicht ist es nicht so schwierig mit einem deutschen text",P,U]
FixText["finalement je voudrais savoir comment le model suedois traite un text francais",P,U]
FixText["sqflknw weofn pidifåp nalksdi ensew oe qwpf eq spqnw",P,U]